ІНСТРУКЦІЯ

для
медичного
застосування
лікарського
засобу

ПЕРІНДОПРЕС®
А

(PERINDOPRES
A)

Склад:

діючі
речовини: perindopril/amlodipine

ПЕРІНДОПРЕС®
А 4 мг/5 мг

1
таблетка
містить:
периндоприлу
трет-бутиламіну
4 мг (що відповідає
3,338 мг
периндоприлу)
та
амлодипіну
бесилату 6,935 мг
(що
відповідає 5
мг
амлодипіну);

допомiжнi
речовини:
лактоза
моногідрат,
целюлоза
мікрокристалічна,
кремнію
діоксид
колоїдний
гідрофобний,
магнію
стеарат.

ПЕРІНДОПРЕС® А 8 мг/10 мг

1 таблетка
містить:
периндоприлу
трет-бутиламіну
8 мг (що відповідає
6,676 мг
периндоприлу)
та
амлодипіну
бесилату 13,870 мг
(що
відповідає 10
мг
амлодипіну);

допомiжнi
речовини:
лактоза
моногідрат,
целюлоза
мікрокристалічна,
кремнію
діоксид
колоїдний
гідрофобний,
магнію
стеарат.

Лікарська
форма. Таблетки.

Основні
фізико-хімічні
властивості:

ПЕРІНДОПРЕС®
А 4 мг/5 мг:
таблетки
білого або
майже білого
кольору,
плоскоциліндричної
форми з
фаскою.

ПЕРІНДОПРЕС® А 8
мг/10 мг:
таблетки
білого або
майже білого
кольору,
плоскоциліндричної
форми з
фаскою.

Фармакотерапевтична
група. Інгібітори
АПФ,
комбінації.
Інгібітори
АПФ та
блокатори
кальцієвих
каналів. Периндоприл
та амлодипін.
Код АТХ C09B B04.

Фармакологічні
властивості.

Фармакодинаміка.

Периндоприл

Периндоприл
– інгібітор
ферменту,
який перетворює
ангіотензин
І в
ангіотензин ІІ
ангіотензинперетворювальний
фермент (АПФ).
Перетворювальний
фермент або
кіназа ‑ це
екзопептидаза,
яка робить
можливим
перетворення
ангіотензину
І у
судинозвужувальний
ангіотензин
ІІ, а також
спричиняє
розпад
вазодилататора
брадикініну
до
неактивного
гептапептиду.
Інгібування
АПФ
призводить
до зменшення
концентрації
ангіотензину
ІІ у плазмі крові,
що підвищує
активність
реніну у
плазмі крові
(за рахунок
пригнічення
негативного
зворотного зв’язку
на
вивільнення
реніну) та
знижує секрецію
альдостерону.
Оскільки АПФ
інактивує
брадикінін,
інгібірування
АПФ також призводить
до
підвищення
активності
циркулюючої
та місцевої
калікреїнкінінової
системи (і таким
чином також
призводить
до активації системи
простагландинів).
Цей механізм
дії зумовлює
зниження
артеріального
тиску інгібіторами
АПФ і
частково
відповідає за
появу деяких
побічних
ефектів
(наприклад,
кашель).

Периндоприл
діє через
свій
активний
метаболіт –
периндоприлат.
Інші ж
метаболіти
не демонструють
активності в
інгібуванні
АПФ в
експериментальних
умовах.

Артеріальна
гіпертензія

Периндоприл
ефективно
знижує
артеріальний
тиск при всіх
ступенях
артеріальної
гіпертензії ‑
легкій,
помірній та
тяжкій. Зниження
систолічного
та
діастолічного
артеріального
тиску
спостерігається
як у положенні
лежачи, так і в
положенні
стоячи.

Периндоприл
зменшує опір
периферичних
судин, що
призводить
до зниження
артеріального
тиску.
Внаслідок
цього
збільшується
периферичний
кровотік без
впливу на
частоту
серцевих
скорочень. Зазвичай
збільшується
і нирковий
кровотік, у
той час як
швидкість
клубочкової
фільтрації
не змінюється.
Максимальний
антигіпертензивний
ефект розвивається
через 4−6
годин після
одноразового
прийому та
зберігається
не менше 24
годин:
співвідношення
Т/Р (пік/корито
–
максимальна
ефективність/мінімальна
ефективність
упродовж
доби)
периндоприлу
становить 87−100 %.
Артеріальний
тиск
знижується
швидко. У пацієнтів,
які відповіли
на лікування,
нормалізація
артеріального
тиску
відбувається
протягом місяця
та
зберігається
без
виникнення
тахіфілаксії.
У разі
припинення
застосування
периндоприлу
ефекту
відміни не
виникає. Периндоприл
зменшує
гіпертрофію
лівого шлуночка.
Клінічні
дослідження
довели, що
периндоприл
має судинорозширювальні
властивості.
Він покращує
еластичність
великих
артерій та
зменшує
співвідношення
товщини
стінки до
просвіту
судини для
малих
артерій.

Запобігання
серцево-судинним
ускладненням
у пацієнтів з
доведеною
стабільною ішемічною
хворобою
серця (ІХС)

EUROPA – це
міжнародне
мультицентрове
рандомізоване,
подвійне
сліпе,
плацебо-
контрольоване
клінічне
дослідження,
яке тривало 4
роки. 12218
дорослих
пацієнтів
були
рандомізовані
на групи: 6110
пацієнтів
приймали 8 мг
периндоприлу
тертбутиламіну
(еквівалентно
периндоприлу
аргініну 10 мг)
та 6108
пацієнтів приймали
плацебо. У дослідженні
брали участь
пацієнти із
підтвердженою
ІХС та без
клінічно
підтвердженої
серцевої недостатності.
Загалом 90 %
пацієнтів
перенесли в
анамнезі
інфаркт
міокарда
та/або операцію
з
реваскуляризації.
Більшість
пацієнтів у
дослідженні
отримували
периндоприл
додатково до
стандартної
терапії:
дезагрегантів,
гіполіпідемічних
лікарських
засобів та
β-блокаторів.
Головними
критеріями
оцінки ефективності
була
комбінована
точка: серцево-судинна
летальність,
нелетальний
інфаркт
міокарда
та/або
зупинка
серця з подальшим
успішним
запуском.
Результатом
терапії
периндоприлом
тертбутиламіном
у дозі 8 мг
(еквівалентно
периндоприлу
аргініну 10 мг) 1
раз на добу
стало
достовірне
абсолютне
зменшення показника
первинної
кінцевої
точки дослідження
на 1,9 %
(зменшення
відносного
ризику на 20 %, 95 %
СІ [9,4; 28,6] – p<0,001).

Амлодипін

Амлодипін
є
інгібітором
потоку іонів
кальцію, що
належить до
групи
дигідропіридинів
(блокатор
повільних
кальцієвих
каналів або
антагоніст
іонів
кальцію) та блокує
трансмембранний
потік іонів
кальцію до
клітин
гладеньких
м’язів
міокарда та
судин.

Механізм
антигіпертензивної
дії амлодипіну
зумовлений
прямою
релаксуючою
дією на гладеньку
мускулатуру
судин. Точний
механізм, за
допомогою
якого амлодипін
зменшує
прояви
стенокардії,
повністю не
визначено,
але
амлодипін
зменшує загальну
ішемію
навантаження
завдяки
таким діям:

-      Амлодипін
розширює
периферичні
артеріоли і
таким чином
знижує загальний
периферичний
опір
(постнавантаження).
Оскільки
частота
серцевих
скорочень не
змінюється,
зниження
навантаження
на серце
зменшує
споживання
енергії міокардом
та його
потребу у
кисні.

-      Амлодипін
також
частково
сприяє
розширенню
головних
коронарних артерій
та
коронарних
артеріол як у
незмінених,
так і в
ішемізованих
зонах
міокарда. Така
дилатація
збільшує
надходження
кисню до
міокарда у
хворих на
вазоспастичну
стенокардію
(стенокардія
Принцметала
або варіантна
стенокардія).

У
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією
прийом
амлодипіну 1
раз на добу
забезпечує
клінічно
виражене зниження
артеріального
тиску
протягом 24 годин
як у
положенні
лежачи, так і
в положенні
стоячи.
Завдяки
повільному
початку дії амлодипін
не спричиняє
гострої
гіпотензії.

У
пацієнтів зі
стенокардією
прийом
амлодипіну 1
раз на добу
збільшує
загальний
час
фізичного
навантаження,
час до
виникнення
нападу
стенокардії
та збільшує
час до
виникнення
депресії
сегмента ST на 1
мм, знижує
частоту
нападів
стенокардії
та зменшує
потребу у
застосуванні
нітрогліцерину.
З прийомом
амлодипіну
не пов’язані
будь-які
негативні
метаболічні
прояви або
зміни рівня
ліпідів у
плазмі крові,
тому його можна
застосовувати
пацієнтам з
астмою, цукровим
діабетом та
подагрою.

Пацієнти
з ІХС

Ефективність
амлодипіну у
запобіганні
клінічних
подій у
пацієнтів з
ІХС була
оцінена у
незалежному
мультицентровому
рандомізованому
подвійному
сліпому
плацебо-контрольованому
дослідженні
з участю 1997
пацієнтів (порівняння
амлодипіну
до еналаприлу
щодо обмеження
випадків тромбозу
(CAMELOT)). Протягом 2 років
663 пацієнти
приймали
амлодипін у
дозі 5−10 мг 673
пацієнти
приймали
еналаприл у
дозі 10−20 мг та 655
пацієнтів
приймали
плацебо
додатково до
стандартної
терапії
статинами,
β-блокаторами,
діуретиками
та ацетилсаліциловою
кислотою.
Основні
результати з
ефективності
наведено у
Таблиці 1.
Результати
свідчать про
те, що
лікування
амлодипіном
було
пов’язано з
меншою
кількістю
випадків
госпіталізації
з приводу
стенокардії
та операцій
реваскуляризації
у пацієнтів з
ІХС.

Таблиця
1.

Кількість
випадків
значних
клінічних
результатів
у
дослідженні
CAMELOT

Частота
кардіоваскулярних
подій,
кількість (%)

Амлодипін vs
плацебо

Результати

Амлодипін

Плацебо

Еналаприл

Відносний
ризик (95 % Cl)

р
значення

Первинна
кінцева
точка

Небажані
кардіоваскулярні
події

110 (16,6)

151 (23,1)

136 (20,0)

0,69 (0,54-0,88)

0,003

Окремі
складові

Коронарна
реваскуляризація.

Госпіталізація
з приводу
стенокардії.

Нелетальний
інфаркт
міокарда.

Інсульт
або
транзиторна
ішемічна
атака.

Кардіоваскулярна
летальність.

Госпіталізація
з приводу
застійної
серцевої
недостатності.

Зупинка
серця з
подальшим
запуском.

Вперше
виявлені
захворювання
периферичних
судин.

78 (11,8)

51 (17,7)

14 (2,1)

6 (0,9)

5 (0,8)

3 (0,5)

0

5 (0,8)

103 (15,7)

84 (12,8)

19 (2,9)

12 (1,8)

2 (0,3)

5 (0,8)

4 (0,6)

2 (0,3)

95 (14,1)

86 (12,8)

11 (1,6)

8 (1,2)

5 (0,7)

4 (0,6)

1 (0,1)

8 (1,2)

0,73 (0,54-0,98)

0,58 (0,41-0,82)

0,73 (0,37-1,46)

0,50 (0,19-1,32)

2,46 (0,48-12,7)

0,59 (0,14-2,47)

̶

2,6 (0,5-13,4)

0,03

0,002

0,37

0,15

0,27

0,46

0,04

0,24

Застосування
пацієнтам із
серцевою
недостатністю

Дослідження
з
гемодинаміки
та клінічні дослідження
з контролем
навантаження
з участю
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
(функціональний
клас II-IV за NYHA)
показали, що
амлодипін не
призводив до
клінічного
погіршення
за
результатами
показників
переносимості
фізичних
навантажень,
фракцією
викиду
лівого
шлуночка та
клінічною
симптоматикою.

Метою
плацебо-контрольованого
дослідження
PRAISE було оцінити
вплив
амлодипіну
на пацієнтів
із серцевою
недостатністю
(функціональний
клас III‑IV за NYHA),
які приймали
дигоксин,
діуретики та
інгібітори
АПФ.
Дослідження
показало, що
застосування
амлодипіну
не призводило
до
підвищення
ризику
летальності
або підвищення
ризику
захворюваності/летальності,
пов’язаних
із серцевою
недостатністю.
PRAISE-2 –
довготривале
плацебо-контрольоване
дослідження.
Мета дослідження
– оцінити
вплив
амлодипіну
на пацієнтів
із серцевою
недостатністю
(функціональний
клас III-IV за NYHA), без
клінічних
симптомів
або
об’єктивних даних,
які
підтверджують
або є в
основі ішемічної
хвороби.
Пацієнти, які
брали участь у
дослідженні,
тривалий час
приймали
інгібітори
АПФ,
препарати
дигіталісу
та діуретики.
Дослідження
показало, що
амлодипін не впливає
на загальну
кардіоваскулярну
летальність.
У рамках
дослідження
прийом
амлодипіну
асоціювався
з
підвищенням кількості
повідомлень
щодо набряку
легенів.

Властивості
спільні для
периндоприлу
та амлодипіну

Дослідження
ASCOT-BLPA (Anglo-Scandinavian Cardiac outcomes Trial – Blood Pressure
Lowering Arm) з вивчення
захворюваності
та летальності
було
проведено з
участю 19257 пацієнтів
віком від 40 до 79
років з артеріальною
гіпертензією
та мали
щонайменше 3 із
нижченаведених
кардіоваскулярних
факторів
ризику:
гіпертрофія
лівого
шлуночка
(виявлена за
даними ЕКГ
або
ехокардіографії),
інші відхилення,
виявлені на ЕКГ,
цукровий
діабет ІІ
типу,
захворювання
периферичних
артерій,
перенесений
інсульт або
транзиторна
ішемічна
атака,
чоловіча стать,
вік від 55
років,
мікроальбумінурія
або
протеїнурія,
паління,
співвідношення
рівня
загального
холестерину
плазми до
холестерину
ліпопротеїдів
високої
щільності (ЛПВЩ)
6 і більше,
сімейний
анамнез
раннього виникнення
ІХС. Основною
метою
дослідження
було оцінити та
порівняти
довготривалі
ефекти двох
режимів
тривалої
антигіпертензивної
терапії на
комбіновану
кінцеву
точку –
нелетальний
інфаркт
міокарда
(включаючи
німий
інфаркт
міокарда) та летальні
ускладнення ІХС,
а саме –
амлодипіну у
комбінації з
периндоприлом,
який додавався
у разі
необхідності
зниження
тиску, порівняно
з терапією
атенололом у
комбінації з
діуретиком
бендрофлуметіазидом,
що додавався
у разі
необхідності
зниження тиску.
У кінці
дослідження
більшість
пацієнтів (78 %,
14974 з 19242)
отримували
щонайменше
два антигіпертензивні
засоби та
лише 15 % (1401 з 9634) та 9 %
(857 з 9608)
отримували
монотерапію
амлодипіном та
атенололом
відповідно. Дослідження
було
достроково
зупинено в середньому
через 5,5 року
спостережень
за рішенням
Ради з моніторингу
даних з безпеки
(Data Safety Monitoring Board – DSMB),
оскільки
спостерігалася
значно вища
летальність
у групі, де
застосовувалась
терапія на
основі
атенололу
порівняно з
групою із
застосуванням
амлодипіну.

За
результатами
дослідження
відзначалося
недостовірне
зниження первинної
кінцевої
точки, що
складалася з
нелетального
інфаркту
міокарда
(включаючи
безсимптомний
інфаркт
міокарда) та
летальних
ускладнень
ІХС на 10 % у
групі
пацієнтів,
які
застосовували
комбінацію
амлодипін/периндоприл
порівняно з
групою
атенолол/бендрофлуметіазид.
Однак
спостерігалося
достовірне
зниження
всіх
показників
вторинних кінцевих
точок (за
винятком
летальної та
нелетальної
серцевої
недостатності)
у групі
пацієнтів,
які
отримували
амлодипін/периндоприл.

Кінцеві
точки:

Таблиця
2.

Вторинні
кінцеві точки

Зниження
відносного
ризику

95 % СІ

р

Нелетальний
інфаркт
міокарда
(крім безсимптомного)
+ летальна
ІХС.

13 %

0,76‑1,00

0,0458

Загальна
коронарна
кінцева
точка.

13 %

0,79‑0,96

0,007

Коронарні
події та
втручання.

16 %

0,78‑0,90

<0,0001

Летальність
з усіх
причин.

11 %

0,81‑0,99

0,0247

Серцево-судинна
летальність.

24 %

0,65‑0,90

0,0010

Летальний
та
нелетальний
інсульт.

23 %

0,66‑0,89

0,0003

Летальна
та
нелетальна
серцева
недостатність.

16 %

0,66‑1,05

0,1257

Фармакокінетика.

Швидкість
та ступінь всмоктування
периндоприлу
та
амлодипіну як
монопрепаратів,
так і у
складі
фіксованої
комбінації ПЕРІНДОПРЕС® А
достовірно
не
відрізняються.

Периндоприл

Після
перорального
прийому
периндоприл швидко
всмоктується.
Максимальна
концентрація
у плазмі
крові досягається
протягом 1
години.
Період перетворення
периндоприлу
у плазмі
крові становить
1 годину. Периндоприл
є проліками.
27 % від
загальної кількості
прийнятого
периндоприлу
досягає
кровотоку у
вигляді
активного
метаболіту –
периндоприлату.
Крім
активного метаболіту,
периндоприлату,
лікарський
засіб
утворює 5
метаболітів,
які є
неактивними.
Максимальна
концентрація
периндоприлату
у плазмі
крові
досягається
через 3−4
години після
прийому.

Вживання
їжі зменшує
перетворення
периндоприлу
у периндоприлат,
отже, зменшується
його
біодоступність,
тому добову
дозу
периндоприлу
аргініну
рекомендується
приймати
одноразово
вранці перед
їдою. Відзначається
лінійна
залежність
між дозою
периндоприлу
та його
концентрацією
у плазмі
крові. Об’єм
розподілу
незв’язаного
периндоприлату
становить
приблизно
0,2 л/кг.
Зв’язування
периндоприлату
з білками
плазми крові становить
20 %, головним
чином з АПФ,
але цей
показник
дозозалежний.
Периндоприлат
виводиться
із сечею.
Період
остаточного
напіввиведення
незв’язаної
фракції
становить приблизно
17 годин.
Стадія
рівноважної
концентрації
у плазмі
крові настає
через 4 дні
від початку
лікування.

Виведення
периндоприлату
уповільнюється
у пацієнтів
літнього
віку, а також
у пацієнтів
із серцевою
або нирковою
недостатністю
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Тому звичайне
медичне
спостереження
буде включати
частий
моніторинг
рівня
креатиніну
та калію.
Діалізний
кліренс
периндоприлату
– 70 мл/хв. Кінетика
периндоприлу
змінюється у
хворих на
цироз
печінки:
печінковий
кліренс периндоприлу
зменшується
вдвічі. Однак
кількість
периндоприлату,
що
утворюється,
не
зменшується.
Отже, таким
хворим не
потрібно
коригувати
дозу (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Амлодипін

Після
перорального
прийому
терапевтичних
доз
амлодипіну
він добре
всмоктується
і досягає
максимальної
концентрації
у крові через
6−12 годин
після
прийому.
Абсолютна
біодоступність
становить
від 64 до 80 %.
Об’єм
розподілу
становить
приблизно 21
л/кг.
Дослідження in vitro продемонстрували,
що приблизно
97,5 %
циркулюючого
в крові амлодипіну
зв’язується
з білками
плазми крові.

Вживання
їжі не
впливає на
біодоступність
амлодипіну. Період
напіввиведення
із плазми
крові становить
приблизно 35−50
годин, що
дозволяє
призначати лікарський
засіб 1 раз на
добу.
Амлодипін
головним
чином метаболізується
у печінці з
утворенням
неактивних
метаболітів.
60 %
метаболітів
виводиться
із сечею та 10 % -
у
незміненому
вигляді.

Застосування
у пацієнтів
літнього
віку: час
досягнення
максимальної
концентрації
амлодипіну у
людей
літнього
віку та молодших
пацієнтів
однаковий. У пацієнтів
літнього
віку
відзначається
тенденція до
зниження
кліренсу
амлодипіну
та,
відповідно,
збільшення площі
фармакокінетичної
кривої
концентрація-час
AUC та періоду
напіввиведення.
Підвищення AUC
та часу
напіввиведення
у пацієнтів із
застійною
серцевою
недостатністю
відповідало
віковим
особливостям
досліджуваних
пацієнтів.

Застосування
пацієнтам із
порушеннями
функції
печінки:
існує дуже
обмежена
кількість
клінічних
даних щодо
призначення
амлодипіну
пацієнтам із
порушеннями
функції печінки.
У пацієнтів
із
печінковою
недостатністю
кліренс
амлодипіну
знижується,
це призводить
до
подовження
періоду
напіввиведення
та
підвищення
показника AUC
приблизно на
40−60 %.

Клінічні
характеристики.

Показання.

Артеріальна
гіпертензія
та/або
ішемічна
хвороба
серця (якщо
необхідне
лікування периндоприлом
та
амлодипіном).

Протипоказання.

-  Підвищена
чутливість
до
периндоприлу
(або до
будь-яких
інших
інгібіторів
АПФ), до амлодипіну
(або до
похідних
дигідропіридину)
або до
будь-якої
допоміжної
речовини;

-  ангіоневротичний
набряк в
анамнезі,
пов’язаний із
попереднім
лікуванням
інгібіторами
АПФ;

-  уроджений
або ідіопатичний
ангіоневротичний
набряк;

-  тяжка
артеріальна
гіпотензія;

-  шок,
включаючи
кардіогенний
шок;

-  обструкція
виходу з
лівого
шлуночка
(наприклад,
стеноз аорти
тяжкого
ступеня);

-  серцева
недостатність
після
гострого інфаркту
міокарда з
нестабільною
гемодинамікою;

-  вагітні
або жінки,
які планують
завагітніти
(див. розділ
«Застосування
у період вагітності
або
годування
груддю»);

-  одночасне
застосування
з препаратами,
які містять
діючу
речовину
аліскірен,
пацієнтам із
цукровим
діабетом або
нирковою
недостатністю
(швидкість
клубочкової
фільтрації
< 60 мл/хв/1,73 м2)
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»);

-  одночасне
застосування
зі
сакубітрилом/валсартаном
(див. розділи
«Особливості
застосування»
і
««Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»);

-  екстракорпоральні
методи
лікування,
які призводять
до контакту
крові з
негативно зарядженими
поверхнями
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»);

-  значний
двобічний
стеноз
ниркових
артерій або
стеноз
артерії
єдиної
функціонуючої
нирки (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій.

Взаємодії
пов’язані з
периндоприлом

Дані
клінічних
досліджень
свідчать, що
подвійна
блокада
ренін-ангіотензин-альдостеронової
системи
(РААС) шляхом
одночасного
прийому
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
аліскірену асоціюється
з більш
високою
частотою
побічних реакцій,
таких як артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія
та зниження
функції
нирок
(включаючи
гостру
ниркову недостатність),
порівняно із
застосуванням
одного
препарату, що
впливає на
РААС (див. розділи
«Протипоказання» та
«Особливості
застосування»).

Лікарські
засоби, що
спричиняють
гіперкаліємію.
Деякі
лікарські
засоби або
терапевтичні
класи
лікарських
засобів
можуть
спричинити
гіперкаліємію,
а саме:
аліскірен,
солі калію,
калійзберігаючі
діуретики,
інгібітори
АПФ, антагоністи
рецепторів
ангіотензину ІІ,
НПЗЗ,
гепарини,
імуносупресори,
такі як циклоспорин
або
такролімус,
триметоприм
та фіксована
комбінація із
сульфаметоксазолом
(ко-тримоксазол).
Одночасний
прийом
вказаних лікарських
засобів
підвищує
ризик виникнення
гіперкаліємії.

Одночасне
застосування
протипоказано
(див. розділ
«Протипоказання»)

Аліскірен. У
пацієнтів,
хворих на
цукровий
діабет, або
пацієнтів із
порушеннями функції
нирок ризик
виникнення
гіперкаліємії,
погіршення
функції
нирок та
кардіоваскулярної
захворюваності
і
летальності
підвищується.

Екстракорпоральні
методи
лікування.
Екстракорпоральні
методи
лікування,
які призводять
до контакту
крові з
негативно зарядженими
поверхнями,
такі як
діаліз або
гемофільтрація
із
використанням
певних
мембран із
високою
гідравлічною
проникністю
(наприклад,
поліакрилонітрилових)
та аферез
ліпопротеїдів
низької
щільності
(ЛПНЩ) із
застосуванням
декстрану
сульфату, через
підвищений
ризик
розвитку
анафілактоїдних
реакцій
тяжкого
ступеня
(див. розділ
«Протипоказання»).
У разі
необхідності
проведення
такого лікування
слід
розглянути
можливість
використання
діалізної
мембрани
іншого типу
або застосування
іншого класу
антигіпертензивних
лікарських засобів.

Сакубітрил/валсартан.
Одночасне
застосування
периндоприлу
зі
сакубітрилом/валсартаном
протипоказане,
оскільки одночасне
інгібування
неприлізину
та АПФ може
призвести до
підвищення
ризику розвитку
ангіоневротичного
набряку.
Розпочинати
застосування
сакубітрилу/валсартану
слід не
раніше ніж
через 36 годин
після прийому
останньої
дози
периндоприлу.
Терапію
периндоприлом
слід
розпочинати
не раніше ніж
через 36 годин
після
прийому
останньої
дози сакубітрилу/валсартану
(див. розділи
«Протипоказання»
та
«Особливості
застосування»).

Не
рекомендується
одночасне
застосування
(див. розділ
«Особливості
застосування»)

Аліскірен. У
будь-яких
інших
пацієнтів, як
і у хворих на
цукровий
діабет або
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок, ризик
виникнення
гіперкаліємії,
погіршення
функції
нирок та
кардіоваскулярної
захворюваності
і
летальності
підвищується.

За
опублікованими
даними
відомо, що у
пацієнтів зі
встановленим
атеросклерозом,
серцевою
недостатністю
або цукровим
діабетом з
ураженням
органів-мішеней
одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
супроводжувалося
підвищенням
частоти
виникнення
артеріальної
гіпотензії,
непритомності,
гіперкаліємії
та
погіршенням
функції
нирок (у тому
числі
гострої
ниркової
недостатності)
порівняно з
монотерапією
препаратами,
що впливають
на РААС.

Подвійна
блокада (тобто
комбінація
інгібітора
АПФ з
антагоністами
рецепторів
ангіотензину
ІІ) може бути
застосована
в індивідуальних
випадках з
ретельним
контролем
функції
нирок, рівня
калію та
артеріального
тиску.

Естрамустин.
Існує
ризик
збільшення
частоти
виникнення
побічних
реакцій, таких
як
ангіоневротичний
набряк
(ангіоедема).

Ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол). У
пацієнтів,
які
одночасно
застосовують
ко-тримоксазол,
можливе
підвищення
ризику розвитку
гіперкаліємії
(див. розділ
«Особливості
застосування»).

Калійзберігаючі
діуретики
(наприклад,
триамтерен,
амілорид), солі
калію.

Виникнення
гіперкаліємії
(можливо,
летальної), особливо
у пацієнтів з
нирковою
недостатністю
(адитивний
гіперкаліємічний
ефект). Зазначені
препарати не
рекомендовані
для
одночасного
застосування
з периндоприлом
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
Однак якщо
одночасне
призначення цих
речовин
необхідне, їх
слід
застосовувати
з
обережністю
та проводити
частий
контроль
калію плазми
крові. Щодо
застосування
спіронолактону
при серцевій
недостатності
див. розділ
«Препарати,
одночасне
призначення
з якими
потребує
особливої
уваги».

Літій. Одночасний
прийом літію
та
інгібіторів
АПФ не
рекомендується
через
можливість
виникнення
зворотного
збільшення
концентрації
літію у
сироватці
крові та,
відповідно,
підвищення
його
токсичності
(тяжкої
нейротоксичності).
Однак, якщо
необхідність
такої
комбінації
обґрунтована,
рекомендується
контролювати
концентрацію
літію у
сироватці
крові (див.
розділ
«Особливості
застосування»).

Лікарські
засоби,
одночасне
призначення
з якими
потребує
особливої
уваги:

Епідеміологічні
дослідження
припускають,
що одночасне
застосування
інгібіторів АПФ
та цукрознижувальних
засобів
(інсулін,
пероральні
цукрознижувальні
засоби) може
призвести до
посилення
цукрознижувального
ефекту з
ризиком розвитку
гіпоглікемії. Найчастіше
цей феномен
може
виникати у перші
тижні
комбінованого
лікування та
у разі
ниркової
недостатності.

Діуретики.
У
пацієнтів, які
приймають
діуретики, та
особливо у
тих, у кого
порушений
водно-електролітний
баланс,
можливе
надмірне
зниження
артеріального
тиску після
початку
лікування
інгібітором
АПФ. Імовірність
розвитку
гіпотензивного
ефекту знижується
у разі
відміни
діуретика,
підвищення об’єму
циркулюючої
крові або
споживання
солі перед
початком
терапії
периндоприлом,
яку слід розпочинати
з низьких доз
із
поступовим
підвищенням.
При артеріальній
гіпертензії,
коли
попередньо
призначений
діуретик міг
спричинити
недостатність
води/електролітів,
його
необхідно
відмінити
перед початком
лікування
інгібітором
АПФ (у таких випадках
прийом
діуретика
може бути
поновлено з
часом) або
призначити
інгібітор
АПФ у низькій
дозі з
поступовим
її
підвищенням.
При застійній
серцевій
недостатності
на тлі
прийому
дійретика
прийом
інгібітори
АПФ слід
розпочинати
з
мінімальної
дози, можливо,
після зниження
дози
діуретика. У
будь якому
випадку
необхідно
контролювати
функцію
нирок (рівень
креатиніну)
протягом
перших
тижнів
лікування
інгібітором
АПФ.

Калійзберігаючі
діуретики
(еплеренон,
спіронолактон).
Особливої
уваги
потребує
одночасне
застосування
еплеренону
або
спіронолактону
в дозах від 12,5
мг до 50 мг на
добу з
низькими
дозами
інгібітора
АПФ. У разі
недотримання
рекомендацій
щодо
призначення
такої
комбінації
існує ризик
виникнення
гіперкаліємії
(можливо, летальної)
під час
лікування
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
ІІ‑ІV класу
за NYHA та
фракцією
викиду <40 %, які
раніше
лікувалися
інгібітором
АПФ та
петльовим
діуретиком.
Перед
призначенням
такої комбінації
слід
упевнитися у
відсутності
гіперкаліємії
та порушення
функції
нирок. Рекомендовано
проводити
ретельний
моніторинг
каліємії та
креатинінемії
щотижнево
під час
першого
місяця
лікування та
щомісячно
надалі.

Рацекадотрил.
Відомо, що
лікування
інгібіторами
АПФ (наприклад,
периндоприлом)
може
спричинити
розвиток ангіоневротичного
набряку. Цей
ризик може
збільшуватися
при
одночасному
застосуванні
з рацекадотрилом
(лікарський
засіб, застосовують
для
лікування
гострої
діареї).

Інгібітори
mTOR (наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус).
Пацієнти, які
одночасно
застосовують
інгібітори mTOR,
можуть належати
до групи
підвищеного
ризику
розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ «Особливості
застосування»).

НПЗЗ,
у тому числі ацетилсаліцилова
кислота (≥3 г на
добу). Можливе
послаблення
антигіпертензивного
ефекту під
час
одночасного
застосування
інгібіторів
АПФ з НПЗЗ,
такими як
ацетилсаліцилова
кислота у
протизапальних
дозах, інгібітори
ЦОГ‑2,
неселективні
НПЗЗ.
Одночасне
застосування
інгібіторів
АПФ та НПЗЗ
може
призвести до підвищення
ризику
погіршення
функції нирок,
у тому числі
імовірності
розвитку
гострої
ниркової
недостатності,
підвищення
рівня калію у
плазмі крові,
особливо у пацієнтів
із
порушеннями
функції
нирок в
анамнезі.
Таку
комбінацію слід
призначати з
обережністю,
зокрема пацієнтам
літнього
віку. Пацієнтам
необхідно
відновити
водний баланс
та контролювати
функцію
нирок на
початку
лікування такою
комбінацією
та
періодично впродовж
лікування.

Препарати,
одночасне
призначення
з якими потребує
уваги

Гліптини
(лінагліптин,
саксагліптин,
ситагліптин,
вільдагліптин): у
пацієнтів,
яким
призначено
комбінацію
гліптину та
інгібітора
АПФ,
підвищується
ризик
виникнення
ангіоедеми
внаслідок
того, що
гліптин
знижує активність
дипептидилпептидази-ІV
(ДПП-ІV).

Симпатоміметики
можуть
послаблювати
антигіпертензивну
дію
інгібіторів
АПФ.

Золото. При
одночасному
застосуванні
інгібіторів
АПФ, включаючи
периндоприл,
та
ін’єкційних
препаратів золота
(натрію
ауротіомалат)
рідко можуть виникнути
реакції,
подібні до
тих, що виникають
при
застосуванні
нітратів
(почервоніння
обличчя,
припливи,
нудота,
блювання та артеріальна
гіпотензія).

Взаємодії,
пов’язані з
амлодипіном

Не
рекомендується
одночасне
застосування

Дантролен
(інфузія). В
експериментальних
дослідженнях
після застосування
верапамілу
та
дантролену
внутрішньовенно
спостерігалися
фібриляція
шлуночків
серця з летальним
наслідком та
кардіоваскулярний
колапс у
поєднанні з
гіперкаліємією.
Враховуючи
можливість
виникнення
гіперкаліємії,
рекомендовано
уникати
одночасного
призначення
антагоністів
кальцію,
таких як амлодипін,
пацієнтам зі
злоякісною
гіпертермією
та пацієнтам,
у яких
припускається
наявність
злоякісної
гіпертермії.

Препарати,
одночасне
застосування
з якими
потребує
особливої
обережності

Індуктори
CYP3A4. При
одночасному
застосуванні
з відомими
індукторами CYP3A4
концентрація
амлодипіну у
плазмі крові
може змінюватися.
Тому під час
та після
одночасного
застосування
з
індукторами
CYP3A4 слід
контролювати
артеріальний
тиск та проводити
корекцію
дози, зокрема
з індукторами
сильної дії CYP3A4
(наприклад,
рифампіцин,
звіробій (hypericum
perforatum)).

Інгібітори
CYP3A4.
Одночасне
застосування
амлодипіну з
високоактивними
або
помірними
інгібіторами
CYP3A4
(інгібіторами
протеаз, азольними
протигрибковими
засобами,
макролідами,
такими як
еритроміцин
або кларитроміцин,
верапамілом
або
дилтіаземом)
може
викликати
підвищення
концентрації
амлодипіну.
Клінічний прояв
вищезазначених
фармакокінетичних
змін може
бути більш
вираженим у
пацієнтів
літнього
віку. У таких
випадках
необхідно
проводити
клінічний
моніторинг
та коригувати
дозу. Існує
підвищений
ризик виникнення
артеріальної
гіпотензії у
пацієнтів,
які
приймають
кларитроміцин
у комбінації
з
амлодипіном.
Таким
пацієнтам
рекомендоване
ретельне спостереження.

Препарати,
одночасне
призначення
з якими потребує
уваги

При
застосуванні
амлодипіну з
іншими лікарськими
засобами з антигіпертензивними
властивостями
можливий
адитивний
антигіпертензивний
ефект.

Такролімус.
Під
час
одночасного застосування
з
амлодипіном
існує ризик
підвищення
рівня
такролімусу
в крові. Для
уникнення
токсичного
впливу
такролімусу
необхідно
контролювати
його рівень у
крові та у
разі
необхідності
підбирати
його дозу
пацієнтам,
яким додається
амлодипін.

Інгібітори
механістичної
мішені
рапаміцину (mTOR). Такі
інгібітори mTOR,
сиролімус,
темсиролімус
та
еверолімус є
субстратами
CYP3A. Амлодипін належить
до інгібіторів
CYP3A слабкої дії.
При
одночасному
застосуванні
з
інгібіторами
mTOR амлодипін
може
збільшувати
концентрацію
інгібіторів
mTOR.

Циклоспорин.
Дослідження
взаємодії
циклоспорину
та амлодипіну
за участю
здорових
добровольців
або інших
людей не
проводилися.
Виняток
становлять
пацієнти
після трансплантації
нирки, у яких
спостерігалися
коливання
концентрації
циклоспорину
з підвищенням
в середньому від 0 до
40 %. Пацієнтам
після
трансплантації
нирки, які
приймають
амлодипін та
циклоспорин,
слід
контролювати
рівень
циклоспорину
у крові та у
разі необхідності
знизити дозу
циклоспорину.

Симвастатин.
Застосування
амлодипіну в
дозі, кратній
10 мг, у
комбінації з
80 мг
симвастатину
призвело до
збільшення
на 77 %
концентрації
симвастатину
порівняно з його
прийомом як
монотерапії.
Пацієнтам
слід
обмежити дозу
симвастатину
до 20 мг на добу.

Інші
комбінації

У клінічних
дослідженнях
щодо
взаємодій доведено,
що амлодипін
не впливає на
фармакокінетику
аторвастатину,
дигоксину та
варфарину.

Не
рекомендується
застосовувати
амлодипін разом
із грейпфрутом
або
грейпфрутовим
соком, оскільки
у деяких
пацієнтів
біодоступність
може
збільшуватися,
що призведе
до посилення гіпотензивного
ефекту.

Взаємодії
пов’язані з
фіксованою
комбінацією ПЕРІНДОПРЕС®
А

Лікарські
засоби,
одночасне застосування
з якими
потребує
особливої обережності

Баклофен
посилює
антигіпертензивний
ефект. Необхідно
контролювати
артеріальний
тиск та функцію
нирок, при
необхідності
проводити корекцію
дози.

Лікарські
засоби,
одночасне
призначення з
якими
потребує
уваги

-   Антигіпертензивні
засоби (такі
як ß-блокатори)
та
вазодилататори:

одночасне
застосування
цих засобів
може посилити
гіпотензивний
ефект
периндоприлу
та
амлодипіну.

Одночасне
застосування
з
нітрогліцерином
та іншими
нітратами
або з іншими
вазодилататорами
може
викликати
подальше
зниження
артеріального
тиску, тому
їх слід
призначати з
обережністю.

-   Кортикостероїди,
тетракозактид:
послаблення
антигіпертензивного
ефекту (через
затримку
води та солей
кортикостероїдами).

-   Альфа-блокатори
(празозин,
алфузозин,
доксазозин,
тамсулозин,
теразозин):
посилюють антигіпертензивний
ефект та
підвищують ризик
виникнення
ортостатичної
гіпотензії.

-   Аміфостин:
може
посилювати
антигіпертензивний
ефект
амлодипіну.

-   Трициклічні
антидепресанти/антипсихотропні
засоби/анестетики:
посилюють
анти-гіпертензивний
ефект та
підвищують
ризик
виникнення
ортостатичної
гіпотензії.

Особливості
застосування.

Усі
застереження,
пов’язані з
кожним із
компонентів лікарського
засобу,
стосуються
фіксованої
комбінації ПЕРІНДОПРЕС® А.

Особливі
застереження,
пов’язані з периндоприлом

Підвищена
чутливість/ангіоневротичний
набряк. Під
час
застосування
інгібіторів
АПФ, у тому
числі
периндоприлу,
повідомлялося
про рідкісні
випадки
виникнення
ангіоневротичного
набряку
обличчя,
кінцівок,
губ, слизових
оболонок, язика,
голосової
щілини та/або
гортані (див.
розділ
«Побічні
реакції»). Це
може статися будь-коли
під час
лікування. У
таких випадках
необхідно
терміново
припинити
прийом лікарського
засобу ПЕРІНДОПРЕС® А і
встановити
необхідний
нагляд за
станом пацієнта
до повного
зникнення
симптомів. У
тих випадках,
коли набряк
розповсюджується
лише у зоні
обличчя та
губ, стан
пацієнта
зазвичай покращується
без
лікування,
призначення антигістамінних
лікарських
засобів може
бути
корисним для
зменшення
симптомів.

Ангіоневротичний
набряк,
пов’язаний із
набряком
гортані, може
призвести до
летального
наслідку. У
випадках,
коли набряк
розповсюджується
на язик,
голосову
щілину або
гортань з
імовірним
виникненням
обструкції
дихальних шляхів,
необхідне
термінове
проведення невідкладної
терапії, яка
може
включати
введення адреналіну
та/або
підтримання
прохідності
дихальних
шляхів.
Пацієнт
повинен
знаходитися
під
постійним
медичним
наглядом до
повного та
стійкого
зникнення
симптомів.

Пацієнти
з
ангіоневротичним
набряком в анамнезі,
що не був пов’язаний
із прийомом
інгібіторів
АПФ, можуть
мати підвищений
ризик
виникнення
ангіоневротичного
набряку при
прийомі
інгібіторів
АПФ (див.
розділ
«Протипоказання»).

У
пацієнтів
під час
лікування
інгібіторами
АПФ
повідомлялося
про рідкісні
випадки
виникнення
інтестинальної
ангіоедеми. У
таких
пацієнтів
відзначався
абдомінальний
біль (з
нудотою та
блюванням
або без них); у
деяких
випадках
попереднього
ангіоневротичного
набряку
обличчя не
спостерігалося
та рівень С-1
естерази був
у нормі.
Діагноз інтестинальної
ангіоедеми
було
встановлено
під час
комп’ютерної
томографії
або ультразвукового
дослідження,
або під час
хірургічного
втручання.
Після
відміни
інгібітора
АПФ симптоми ангіоневротичного
набряку
зникали. Під
час
проведення
диференційного
діагнозу
абдомінального
болю, що
виникає у
пацієнтів на
тлі прийому
інгібіторів
АПФ, необхідно
враховувати
можливість
виникнення
інтестинальної
ангіоедеми
(див. розділ «Побічні
реакції»).

Одночасне
застосування
периндоприлу
з сакубітрилом/валсартаном
протипоказане
через
підвищений
ризик
розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ
«Протипоказання».)

Розпочинати
застосування
сакубітрилу/валсартану
слід не
раніше ніж
через 36 годин
після прийому
останньої
дози периндоприлу.
У разі
припинення
лікування
сакубітрилом/валсартаном
терапію
периндоприлом
слід розпочинати
не раніше ніж
через 36 годин
після
прийому
останньої
дози сакубітрилу/валсартану
(див. розділи
«Протипоказання»
і «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Одночасне
застосування
інших
інгібіторів
нейтральної
ендопептидази
(НЕП)
(наприклад,
рацекадотрилу)
та інгібіторів
АПФ також
може
призвести до
підвищення
ризику
розвитку
ангіоневротичного
набряку (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).
Тому перед
початком
лікування
інгібіторами
НЕП
(наприклад,
рацекадотрилом)
у пацієнтів,
які застосовують
периндоприл,
слід
провести
ретельну оцінку
співвідношення
користь/ризик.

Інгібітори
mTOR (наприклад,
сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус): у
пацієнтів, які
одночасно
застосовують
інгібітори mTOR
(наприклад, сиролімус,
еверолімус,
темсиролімус),
можливе
підвищення
ризику
ангіоневротичного
набряку
(наприклад,
набряку
дихальних
шляхів або
язика, із
порушеннями
функції
дихання або
без) (див.
розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види взаємодій»).

Анафілактоїдні
реакції під
час плазмаферезу
ЛПНЩ. Повідомлялося
про рідкісні
випадки виникнення
небезпечних
для життя
анафілактоїдних
реакцій у
пацієнтів,
які
приймають інгібітори
АПФ, під час
проведення
плазмаферезу
ЛПНЩ із застосуванням
декстрасульфату.
Розвитку
анафілактоїдних
реакцій
можна
уникнути,
якщо перед
проведенням
кожного
плазмаферезу
тимчасово
припиняти
лікування
інгібіторами
АПФ.

Анафілактоїдні
реакції під
час десенсибілізуючої
терапії. Повідомлялося
про
можливість
виникнення анафілактоїдних
реакцій у
пацієнтів,
які приймають
інгібітори
АПФ під час
десенсибілізуючого
лікування
лікарськими
засобами, що
містять
бджолину
отруту. Цих
реакцій
можна
уникнути при
тимчасовому
припиненні
застосування
інгібіторів
АПФ, але
реакції
можуть виникнути
знову при
необережному
поновленні лікування.

Нейтропенія/агранулоцитоз/тромбоцитопенія/анемія.
Серед
пацієнтів,
які
приймають
інгібітори
АПФ, було
зареєстровано
випадки
нейтропенії/агранулоцитозу,
тромбоцитопенії
та анемії. У
пацієнтів з
нормальною
функцією
нирок та при
відсутності
інших факторів
ризику
нейтропенія
виникає
рідко. Периндоприл
слід
призначати
дуже обережно
пацієнтам із
колагенозами,
під час
терапії
імуносупресорами,
алопуринолом
або
прокаїнамідом,
або при
поєднанні
цих
обтяжливих
факторів,
особливо
якщо є
порушення
функції нирок.
У деяких
пацієнтів
відзначався
розвиток серйозних
інфекційних
захворювань,
іноді –
резистентних
до
інтенсивної
антибіотикотерапії.
Якщо
периндоприл
призначати
таким пацієнтам,
рекомендується
періодично
контролювати
кількість
лейкоцитів у
крові. Також
пацієнти
мають знати,
що необхідно
сповіщати
про будь-який
прояв
інфекційного
захворювання
(біль у горлі, гарячка).

Реноваскулярна
гіпертензія. У
пацієнтів із
двобічним
стенозом
ниркових
артерій або
стенозом
єдиної
функціонуючої
нирки під час
лікування інгібіторами
АПФ
підвищується
ризик виникнення
артеріальної
гіпотензії
та ниркової
недостатності
(див. розділ
«Протипоказання»).
Застосування
діуретиків
може бути
сприятливим
фактором.
Зниження
функції
нирок може
супроводжуватися
лише
незначними
змінами
рівня
креатиніну у
сироватці
крові навіть
у пацієнтів з
однобічним
стенозом
ниркової
артерії.

Подвійна
блокада РААС.
Існують дані,
що
одночасний
прийом
інгібіторів
АПФ,
блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або
аліскірену
підвищує
ризик
виникнення артеріальної
гіпотензії,
гіперкаліємії
та зниження
функції
нирок
(включаючи
гостру
ниркову недостатність).
Тому
подвійна
блокада РААС
шляхом
одночасного
прийому
інгібіторів
АПФ, блокаторів
рецепторів
ангіотензину
ІІ або аліскірену
не
рекомендована
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).
Якщо
лікування з
одночасним
застосуванням
двох
блокаторів
РААС вважається
абсолютно
необхідним,
воно може
відбуватися
тільки під
наглядом
спеціаліста
та за умови
частого
ретельного
моніторингу
функції
нирок, рівня
електролітів
та артеріального
тиску.
Інгібітори
АПФ та
блокатори
рецепторів
ангіотензину
ІІ не слід
застосовувати
одночасно
пацієнтам з
діабетичною
нефропатією.

Первинний
альдостеронізм.
Пацієнти з
первинним
гіперальдостеронізмом,
зазвичай, не
відповідають
на лікування
антигіпертензивними
лікарськими
засобами, які
діють шляхом
пригнічення
ренін-ангіотензинової
системи. Тому
таким
пацієнтам
застосовувати
даний
лікарський
засіб не
рекомендується.

Запобіжні
заходи, пов’язані
з
периндоприлом

Гіпотензія.
Інгібітори
АПФ можуть
спричинити раптове
зниження
артеріального
тиску.
Симптоматична
гіпотензія
рідко
спостерігається
у пацієнтів з
неускладненою
гіпертензією
та частіше
виникає у
пацієнтів із
гіповолемією,
наприклад
при терапії
діуретиками,
під час
безсольової
дієти, при гемодіалізі,
діареї або
блюванні, або
у пацієнтів
із тяжкою
ренін-залежною
гіпертензією
(див. розділи
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»
та «Побічні
реакції»). У
пацієнтів з
високим
ризиком
виникнення
симптоматичної
гіпотензії, а
також у пацієнтів
з ІХС або з
цереброваскулярними
захворюваннями,
у яких
надмірне
зниження
артеріального
тиску може
спричинити
розвиток
інфаркту
міокарда або
інсульту, під
час застосування
лікарського
засобу ПЕРІНДОПРЕС® А
слід
ретельно
контролювати
артеріальний
тиск, функцію
нирок, а
також
концентрацію
калію у
сироватці
крові.

При
виникненні
гіпотензії
пацієнта
необхідно
перевести у
горизонтальне
положення та,
у разі
необхідності,
ввести
внутрішньовенно
0,9 % розчин
хлориду натрію.
Транзиторна
гіпотензія
на початку лікування
не є
протипоказанням
для подальшого
прийому лікарського
засобу, який
зазвичай
можна
продовжувати,
після відновлення
об’єму
циркулюючої
крові та
нормалізації
артеріального
тиску.

Стеноз
аортального
та
мітрального
клапанів/гіпертрофічна
кардіоміопатія.
Інгібітори
АПФ слід з
обережністю призначати
пацієнтам зі
стенозом
мітрального
клапана та
обструкцією
виходу з
лівого
шлуночка
(аортальний
стеноз або
гіпертрофічна
кардіоміопатія).

Порушення
функції
нирок. При
наявності
ниркової
недостатності
(кліренс
креатиніну
<60 мл/хв)
рекомендується
індивідуальний
підбір доз
кожного з
компонентів
лікарського
засобу (див.
розділ «Спосіб
застосування
та дози»).
Рутинний
моніторинг рівня
калію та
креатиніну в
крові є
частиною
звичайної
медичної
практики для
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок (див.
розділ
«Побічні
реакції»). На
тлі прийому
інгібіторів
АПФ у деяких
пацієнтів із
двобічним
стенозом
ниркових
артерій або
стенозом
артерії
єдиної
функціонуючої
нирки може
спостерігатися
оборотне
підвищення
концентрації
сечовини у
крові та
креатиніну у
сироватці
крові. Це
більш
характерно
для
пацієнтів із
нирковою
недостатністю.
Наявність
реноваскулярної
гіпертензії
підвищує
ризик
виникнення
тяжкої
гіпотензії
та ниркової
недостатності.
У
деяких
пацієнтів з
артеріальною
гіпертензією,
у яких до
початку
лікування не
було виявлено
реноваскулярних
захворювань,
розвивалося
підвищення
сечовини
крові та
креатиніну
сироватки
крові,
зазвичай незначне та
тимчасове,
особливо
коли периндоприл
призначали
одночасно з
діуретиком.
Це більш
характерно
для
пацієнтів з
уже існуючими
порушеннями
функції
нирок.

Печінкова
недостатність.
Рідко прийом
інгібіторів
АПФ був пов’язаний
із синдромом,
який
розпочинається
з холестатичної
жовтяниці та
розвивається
у
швидкоплинний
некроз
печінки,
іноді з летальним
наслідком.
Механізм
виникнення цього
синдрому
невідомий.
Пацієнти, у
яких на тлі
прийому
інгібітора
АПФ
розвивається
жовтяниця
або
відбувається
значне
підвищення
рівня
печінкових ферментів,
повинні
припинити
прийом
інгібітора
АПФ та
отримати
відповідне
медичне
обстеження
та лікування
(див. розділ
«Побічні реакції»).

Расові
особливості. Інгібітори
АПФ частіше
спричиняють
виникнення
ангіоневротичного
набряку у
пацієнтів негроїдної
раси, ніж у
пацієнтів інших
рас. Як
і інші
інгібітори
АПФ,
периндоприл
менш ефективно
знижує
артеріальний
тиск у пацієнтів
негроїдної
раси з
гіпертензією,
ніж у
пацієнтів
інших рас, що,
можливо,
пояснюється
низьким
рівнем
реніну у
крові цих
пацієнтів.

Кашель.
Повідомлялося
про
виникнення
кашлю під час
прийому
інгібіторів
АПФ. Цей кашель
непродуктивний,
тривалий і
припиняється
після
відміни
лікарського
засобу.
Кашель,
викликаний
прийомом
інгібіторів
АПФ, повинен
бути
частиною
диференційного
діагнозу
кашлю.

Хірургічне
втручання/анестезія.
При
хірургічному
втручанні
або при проведенні
анестезії,
особливо під
час застосування
анестетика,
який
призводить
до зниження
артеріального
тиску, ПЕРІНДОПРЕС® А
може блокувати
утворення
ангіотензину
ІІ після компенсаторного
вивільнення
реніну. Лікарський
засіб слід
відмінити за
один день до
хірургічного
втручання.
Якщо
розвилася
гіпотензія і вважається,
що вона
спричинена
саме цим механізмом,
стан хворого
можна
нормалізувати
збільшенням
об’єму
циркулюючої
крові.

Гіперкаліємія.
У
деяких
пацієнтів на
тлі прийому
інгібіторів
АПФ, у тому
числі
периндоприлу,
відзначалося
збільшення
концентрації
калію у сироватці
крові. До
факторів
ризику
виникнення
гіперкаліємії
належать
ниркова
недостатність
або зниження
функції нирок,
вік (понад 70 років),
цукровий
діабет,
інтеркурентні
стани, такі
як
дегідратація,
гостра
серцева декомпенсація,
метаболічний
ацидоз та
одночасне
застосування
з
калійзберігаючими
діуретиками
(спіронолактон,
еплеренон,
триамтерен
або
амілорид), із
харчовими
добавками, що
містять
калій, або
замінниками
солі з
калієм; або
прийом інших лікарських
засобів, що
викликають
підвищення
концентрації
калію у
сироватці
крові
(гепарин,
ко-тримоксазол,
також
відомий як
триметоприм/сульфаметоксазол).
Застосування
харчових
добавок, що
містять
калій,
калійзберігаючих
діуретиків
або замінників
солі з
калієм,
особливо у
пацієнтів із
порушеннями
функції
нирок, може
призвести до
значного підвищення
рівня калію в
сироватці
крові. Гіперкаліємія
може
спричинити
виникнення
серйозної,
іноді
летальної
аритмії. Якщо
одночасне
застосування
периндоприлу
та будь-якої з
вищезазначених
речовин
вважається
доречним, їх
слід
застосовувати
з обережністю
та часто
контролювати
рівень калію
в сироватці
крові (див.
розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

У
пацієнтів із
цукровим
діабетом,
які
приймають
пероральні
цукрознижувальні
засоби або
отримують
інсулін,
необхідно
ретельно
контролювати
рівень
глікемії
протягом
першого місяця
терапії
інгібіторами
АПФ (див.
розділ «Взаємодія
з іншими
лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»).

Запобіжні
заходи,
пов’язані з амлодипіном

Безпеку
та
ефективність
застосування
амлодипіну у
стані
гіпертонічного
кризу доведено
не було.

Серцева
недостатність. Таким
пацієнтам
призначати
амлодипін слід
з
обережністю.
У довготривалому
плацебо-контрольованому
дослідженні
з участю
пацієнтів із
серцевою
недостатністю
тяжкого
ступеня (ІІІ‑IV
функціональних
класів за NYHA)
при
застосуванні
амлодипіну
частота
випадків
розвитку
ангіоневротичного
набряку
легень була
вищою
порівняно із
застосуванням
плацебо (див.
розділ
«Фармакодинаміка»).
Антагоністи
кальцію,
включаючи амлодипін,
необхідно
призначати з
обережністю
пацієнтам із
застійною
серцевою недостатністю,
тому що вони
можуть
підвищувати
ризик розвитку
кардіоваскулярних
подій та
летальності
у
майбутньому.

Печінкова
недостатність.
У
пацієнтів із
порушеннями
функції
печінки
період
напіввиведення
амлодипіну
подовжений
та значення AUC високе;
рекомендації
щодо дозування
не визначені.
Тому
лікування
амлодипіном
необхідно розпочинати
з найнижчих
доз та з
обережністю
як при
ініціації
лікування,
так і під час підвищення
доз.
Пацієнтами із
порушенням
функції
печінки
тяжкого ступеня
може бути
необхідним
поступовий
підбір доз та
ретельний
моніторинг.

Пацієнти
літнього
віку. Підвищення
доз у
пацієнтів
літнього
віку повинно
відбуватися
з
обережністю
(див. розділи
«Фармакодинаміка»
та «Спосіб
застосування
та дози»).

Ниркова
недостатність Таким
пацієнтам амлодипін
можна застосовувати
у звичайних
дозах.
Коливання концентрації
амлодипіну у
плазмі крові
не залежать
від ступеня
ниркової
недостатності.
Амлодипін не
виводиться
під час діалізу.

Запобіжні
заходи
пов’язані, з
лікарським
засобом ПЕРІНДОПРЕС®
А

Важлива
інформація
про допоміжні
речовини.
До
складу лікарського
засобу входить
лактоза,
тому
пацієнтам з
уродженою
непереносимістю
галактози,
синдромом
мальабсорбції
глюкози та
галактози,
недостатністю
лактази
Лаппа не
рекомендовано
його
призначати.

Взаємодії.
Одночасне
застосування
літію,
калійзберігаючих
лікарських засобів,
харчових
добавок, що
містять
калій або
дандролену з ПЕРІНДОПРЕС® А
не
рекомендоване
(див. розділ
«Взаємодія з
іншими
лікарськими засобами
та інші види
взаємодій»).

Застосування
у період вагітності
або годування
груддю.

Застосування
лікарського
засобу ПЕРІНДОПРЕС® А
протипоказане
у період
вагітності.

Застосування
лікарського
засобу не
рекомендоване
у період
годування
груддю. У разі
необхідності
застосування
лікарського
засобу
годування
груддю слід
припинити.

Вагітність

Периндоприл. Застосування
інгібіторів
АПФ
протипоказане
у період
вагітності.
Переконливих
епідеміологічних
доказів
тератогенного
ризику при
застосуванні
інгібіторів
АПФ протягом
І триместру
вагітності
немає, однак
не можна
виключати
невелике підвищення
цього ризику.
У тих
випадках,
коли продовження
лікування
інгібіторами
АПФ вважається
обов’язковим,
пацієнтки,
які планують
вагітність,
повинні бути
переведені
на
альтернативні
антигіпертензивні
засоби, які
мають
підтверджені
дані про
безпеку при
застосуванні
у період
вагітності.
Якщо в період
лікування
підтверджується
вагітність,
лікування інгібіторами
АПФ слід
негайно
припинити і,
якщо
необхідно,
замінити
іншим
лікарським
засобом,
дозволеним
для
застосування
у вагітних. Відомо,
що прийом
інгібіторів
АПФ під час
ІІ та ІІІ
триместрів
вагітності
призводить
до
фетотоксичності
(порушення
функції
нирок,
маловоддя,
уповільнення
формування
кісткової
тканини черепа) та
до
неонатальної
токсичності (ниркова
недостатність,
артеріальна
гіпотензія,
гіперкаліємія). Якщо
ж прийом
інгібіторів
АПФ мав місце
з ІІ
триместру
вагітності,
рекомендовано
ультразвукове
обстеження
функцій
нирок та будови
черепа
новонародженого.
За новонародженими,
чиї матері у
період вагітності
приймали
інгібітори
АПФ, слід
спостерігати
для своєчасного
виявлення і
корекції
артеріальної
гіпотензії.

Амлодипін. Даних
щодо безпеки
застосування
амлодипіну
у вагітних
жінок дотепер
день не
достатньо.

У
дослідженнях
на тваринах
токсичний
вплив на
репродуктивність
спостерігався
під час
введення
високих доз.
Застосування
лікарського
засобу у
період
вагітності
рекомендоване
тільки у разі
відсутності
безпечнішого
альтернативного
лікування та
коли
захворювання
має більший
ризик для
матері та
плода.

Період
годування
груддю

Периндоприл. Не
рекомендоване
застосування
периндоприлу
у період
годування
груддю у зв’язку
з
відсутністю даних.
Під час
годування
груддю
бажано призначити
альтернативне
лікування із
більш
дослідженим
профілем
безпеки,
особливо під
час
годування
новонародженого
або недоношеного
немовляти.

Амлодипін. Амлодипін
проникає у
грудне
молоко. Доза,
отримана
немовлям,
оцінювалася
на міжквартальній
основі і
знаходиться
в діапазоні 3‑7 %
з
максимальним
значенням 15 %
від прийнятої
матір’ю дози.
Вплив
амлодипіну
на немовлят
невідомий. Рішення
щодо продовження/припинення
годування
груддю або продовження/припинення
лікування
амлодипіном
слід
приймати,
беручи до
уваги користь
від
годування
груддю для
дитини та
користь від
лікування
амлодипіном
для матері.

Фертильність

Про
зворотні
біохімічні
зміни у голівці
сперматозоїда
повідомлялося
у деяких пацієнтів,
які
лікувалися
блокаторами
кальцієвих
каналів.
Клінічні
дані щодо
потенційного
впливу
амлодипіну
на
фертильність
є
недостатніми.
Відомо, що у
дослідженні
на щурах було
виявлено
побічну дію
на фертильність
самців щурів.

Здатність
впливати на
швидкість
реакції при
керуванні
автотранспортом
або іншими
механізмами.

Дослідження
щодо впливу лікарського
засобу ПЕРІНДОПРЕС® А на
здатність
керувати
транспортними
засобами та
працювати з
механізмами
не проводились.
Амлодипін
може чинити
незначний
або помірний
вплив на
здатність
керувати
транспортними
засобами та
працювати з
механізмами.
Можливе
порушення
реакції
водія у разі
виникнення
запаморочення,
головного
болю, слабкості,
стомлюваності
або нудоти.
Рекомендовано
бути
обережними,
особливо на
початку
лікування.

Спосіб
застосування
та дози.

Для
перорального
застосування.

Дорослим
слід
призначати 1
таблетку на добу
одноразово,
бажано
вранці перед
їдою.
Таблетка не
підлягає
поділу.

Дозу
слід
підбирати
індивідуально
для кожного
пацієнта з
урахуванням
показань для
застосування,
перебігу
захворювання
та
показників
артеріального
тиску.

Максимальна
добова доза –
1 таблетка ПЕРІНДОПРЕС® А 8
мг/10 мг на добу.

Пацієнти
з груп ризику
– див. розділ
«Особливості
застосування».

Пацієнти
із
порушеннями
функції
нирок та
пацієнти
літнього
віку (див.
розділи
«Особливості
застосування»
та
«Фармакокінетика»). Виведення
периндоприлату
знижується у
пацієнтів з
нирковою
недостатністю
та у пацієнтів
літнього
віку, тому
під час
лікування
необхідно
проводити
частий
контроль
рівня креатиніну
і калію.

ПЕРІНДОПРЕС® А
можна
призначати
пацієнтам із
кліренсом
креатиніну ≥
60 мл/хв та не
слід призначати
пацієнтам із
кліренсом
креатиніну <60 мл/хв.
Таким
пацієнтам
рекомендується
індивідуальний
підбір дози
кожного із
компонентів лікарського
засобу окремо.

За
умови доброї
переносимості
дозування амлодипіну
є однаковим
для
пацієнтів
молодого та
літнього
віку. Для
пацієнтів
літнього
віку
рекомендований
звичайний
режим
дозування,
але
підвищення
дози
необхідно виконувати
з
обережністю.

Концентрація
амлодипіну у
плазмі крові
не залежить
від ступеня
порушення
функції нирок.

Амлодипін
не
виводиться
під час
діалізу.

Пацієнти
із
порушеннями
функції
печінки (див.
розділи
«Особливості
застосування»
та
«Фармакокінетика»). Відсутні
рекомендації
щодо
дозування для
пацієнтів із
легкими та
помірними
порушеннями
функції
печінки, тому
підбір дози
повинен бути
обережним, розпочинати
слід з
найнижчих
доз (див.
розділи
«Особливості
застосування»
та «Фармакокінетика»).
Для вибору оптимальної
початкової
та
підтримуючої
дози
лікарського
засобу
пацієнтам із
порушеннями
функції
печінки
необхідно
окремо
підбирати
дозу
амлодипіну
та
периндоприлу.
Дослідження
щодо
фармакокінетики
амлодипіну у
пацієнтів з
тяжкими
порушеннями
функції
печінки не
проводилися. Пацієнтам
із
порушеннями
функції
печінки
тяжкого
ступеня
прийом амлодипіну
слід
розпочинати
з найнижчих доз
та поступово
підвищувати.

Діти.

ПЕРІНДОПРЕС® А не
рекомендується
призначати
дітям через
відсутність
досліджень з
участю цієї
групи
пацієнтів.

Передозування.

Про
випадки
передозування
лікарського
засобу ПЕРІНДОПРЕС® А не
повідомлялося.
Дані щодо
свідомого
передозування
амлодипіну
обмежені.

Симптоми. Наявні
дані дозволяють
припустити,
що прийом
дуже великих
доз може
призвести до
надмірної
периферичної
вазодилатації
та ймовірного
виникнення
рефлекторної
тахікардії.
Повідомлялося
про виражену,
можливо,
тривалу
системну
гіпотензію
та шок з
летальним
наслідком.

Лікування. Клінічно
виражена
гіпотензія,
викликана передозуванням
амлодипіну,
потребує
активної
кардіоваскулярної
допомоги,
зокрема
частого
моніторингу
функції
серця та
респіраторної
функції, надання
пацієнту
горизонтального
положення з
припіднятими
нижніми
кінцівками,
та потребує
уважного нагляду
за об’ємом
циркулюючої
крові та сечовиділенням.

Призначення
вазоконстриктора
може бути корисним
у
відновленні
тонусу судин
та артеріального
тиску, якщо
відсутні
протипоказання.
Внутрішньовенне
введення
кальцію
глюконату
може
допомогти
усуненню наслідків
блокади
кальцієвих
каналів.

У деяких
випадках є
доречним
промивання
шлунка. Дослідження
на здорових добровольцях
продемонструвало,
що прийом
активованого
вугілля
через 2
години після
прийому 10 мг амлодипіну
знижує
швидкість
абсорбції амлодипіну
в організмі.
У системному
кровообігу
амлодипін
має високий
рівень
зв’язування
з білками
крові, тому
призначення
гемодіалізу
не ефективне.

Інформація
про
передозування
периндоприлу
обмежена. При
передозуванні
інгібіторів
АПФ можуть
виникнути
гіпотензія,
циркуляторний
шок,
порушення
електролітного
балансу,
ниркова
недостатність,
гіпервентиляція,
тахікардія,
пальпітація,
брадикардія,
запаморочення,
тривога та
кашель.

При
передозуванні
рекомендується
внутрішньовенне
введення
розчину
хлориду натрію
0,9 %. При
виникненні
гіпотензії
пацієнту
необхідно
надати
горизонтальне
положення.
Слід розглянути
можливість
проведення
інфузії з
ангіотензином
ІІ та/або
внутрішньовенного
введення
катехоламінів.
Периндоприл
може бути
виведений із
системного
кровообігу
за допомогою
гемодіалізу
(див. розділ
«Особливості
застосування»).
При
виникненні
стійкої до
лікування
брадикардії
може бути
рекомендоване
застосування
штучного
водія ритму.
Необхідно
встановити
постійний
моніторинг
за основними
показниками
життєдіяльності,
рівнем
концентрації
електролітів
та креатиніну
в сироватці
крові.

Побічні
реакції.

Найчастіші
побічні
реакції, про
які повідомлялося
при окремому
застосуванні
периндоприлу
та
амлодипіну:
набряки,
сонливість,
запаморочення,
головний
біль
(особливо на
початку
лікування),
порушення
смаку (дисгевзія),
парестезія, порушення
зору
(включаючи
двоїння в
очах), дзвін у
вухах,
вертиго,
пальпітація,
припливи,
гіпотензія
(та пов’язані
з нею
симптоми), задишка,
кашель, біль
у животі,
нудота, блювання,
диспепсія,
зміна ритму
дефекації,
діарея,
запор,
свербіж,
висипання,
екзантема,
набряк
суглобів
(набряк
щиколоток),
спазми
м’язів,
підвищена
втомлюваність,
астенія.

При
застосуванні
периндоприлу
або амлодипіну
спостерігалися
побічні
реакції, які
наведені
окремо і
класифіковані
згідно зі
словником
стандартизованої
медичної термінології
MedDRA за
системами
організму та
з такою
частотою
виникнення:
дуже часто (≥1/10);
часто (≥1/100 до <1/10);
нечасто (>1/1000
до <1/100); рідко (>1/10000
до <1/1000); дуже
рідко (<1/10000);
частота
невідома (не
може бути
визначена
згідно з
наявною інформацією).

Системи
органів за
класифікацією
MedDRA

Побічні
реакції

Частота

Амлодипін

Периндоприл

Інфекції
та інвазії

Риніт

нечасто

дуже
рідко

З
боку
системи
крові та
лімфатичної
системи

Еозинофілія

–

нечасто*

Лейкопенія/нейтропенія
(див. розділ
«Особливості
застосування»)

дуже рідко

дуже
рідко

Агранулоцитоз
або
панцитопенія
(див. розділ «Особливості
застосування»)

–

дуже
рідко

Тромбоцитопенія
(див. розділ
«Особливості
застосування»)

дуже рідко

дуже
рідко

Ензимоспецифічна
гемолітична
анемія у пацієнтів
з уродженою
недостатністю
глюкозо-6-фосфатдегідрогенази
(див. розділ
«Особливості
застосування»)

–

дуже
рідко

З
боку імунної
системи

Гіперчутливість

дуже
рідко

нечасто

З
боку
метаболізму
та обміну
речовин

Гіпоглікемія
(див. розділи
«Особливості
застосування»
та
«Взаємодія
з іншими лікарськими
засобами та
інші види
взаємодій»)

–

нечасто*

Гіперкаліємія,
що зникає
після
відміни препарату
(див. розділ
«Особливості
застосування»)

–

нечасто*

Гіпонатріємія

–

нечасто*

Гіперглікемія

дуже
рідко

–

Психічні
розлади

Безсоння

нечасто

–

Порушення
настрою
(включаючи
тривогу)

нечасто

нечасто

Депресія

нечасто

–

Порушення
сну

–

нечасто

З
боку нервової
системи

Сонливість
(особливо на
початку
лікування)

часто

нечасто*

Запаморочення
(особливо на
початку
лікування)

часто

часто

Головний
біль
(особливо на
початку
лікування)

часто

часто

Тремор

нечасто

–

Зіпсуття
смаку
(дисгевзія)

нечасто

часто

Гіпоестезія

нечасто

–

Парестезія

нечасто

часто

Непритомність

нечасто

нечасто*

Сплутаність
свідомості

рідко

дуже
рідко

Гіпертонус

дуже
рідко

–

Периферична
нейропатія

дуже
рідко

–

Цереброваскулярні
події
можуть
виникати
внаслідок
надмірного
зниження артеріального
тиску у
пацієнтів
групи високого
ризику (див.
розділ
«Особливості
застосування»)

–

дуже
рідко

Екстрапірамідні
розлади
(екстрапірамідний
синдром)

частота
невідома

–

З
боку органів
зору

Порушення
зору

часто

часто

Двоїння
в очах

часто

–

З
боку органів
слуху та
лабіринту

Дзвін у
вухах

нечасто

часто

Вертиго

–

часто

З
боку серця

Пальпітація

часто

нечасто*

Тахікардія

–

нечасто*

Стенокардія
(див. розділ
«Особливості
застосування»)

–

дуже
рідко

Інфаркт
міокарда
може
виникати
внаслідок
надмірного
зниження артеріального
тиску у
пацієнтів
групи високого
ризику (див.
розділ
«Особливості
застосування»)

дуже
рідко

дуже
рідко

Аритмія
(в тому числі
брадикардія,
шлуночкова
тахікардія
та
фібриляція
передсердь)

нечасто

дуже
рідко

З
боку судинної
системи

Приливи

часто

–

Гіпотензія
(та
пов’язані з
нею
симптоми)

нечасто

часто

Феномен
Рейно

-

частота

невідома

Васкуліт

дуже
рідко

нечасто*

З
боку респіраторної
системи,
органів
грудної клітки
та
середостіння

Задишка

часто

часто

Кашель

нечасто

часто

Бронхоспазм

–

нечасто

Еозинофільна
пневмонія

–

дуже
рідко

З
боку гепатобіліарної
системи

Гепатит,
жовтяниця

дуже
рідко

–

Цитолітичний
або
холестатичний
гепатит (див.
розділ
«Особливості
застосування»)

–

дуже
рідко

Підвищення
рівня
печінкових
ферментів (переважно
спричинені
холестазом)

дуже
рідко

–

З
боку шлунково-кишкового
тракту

Гіперплазія
ясен

дуже
рідко

–

Біль у
животі

часто

часто

Нудота

часто

часто

Блювання

нечасто

часто

Диспепсія

часто

часто

Зміна
ритму
дефекації

часто

–

Сухість
у роті

нечасто

нечасто

Діарея

часто

часто

Запор

часто

часто

Панкреатит

дуже
рідко

дуже
рідко

Гастрит

дуже
рідко

–

З
боку шкіри
та
підшкірної
тканини

Ангіоневротичний
набряк
Квінке

дуже
рідко

–

Ангіоневротичний
набряк
обличчя,
кінцівок,
губ,
слизових
оболонок,
язика,
голосової
щілини
та/або
гортані (див.
розділ
«Особливості
застосування»)

дуже
рідко

нечасто

Мультиформна
еритема

дуже
рідко

дуже
рідко

Алопеція

нечасто

–

Пурпура

нечасто

–

Знебарвлення
шкіри

нечасто

–

Гіпергідроз

нечасто

нечасто

Свербіж

нечасто

часто

Висипання,
екзантема

нечасто

часто

Кропив’янка
(див. розділ
«Особливості
застосування»)

нечасто

нечасто

Реакції
фоточутливості

дуже
рідко

нечасто*

Пемфігоїд

–

нечасто*

Посилення
симптомів
псоріазу

–

рідко

Синдром
Стівенса-Джонсона

дуже
рідко

–

Ексфоліативний
дерматит

дуже
рідко

–

Токсичний
епідермальний
некроліз

частота

невідома

–

З
боку скелетно-м’язової

системи
та
сполучної

тканини

Набряк
суглобів
(набряк
щиколоток)

часто

–

Артралгія

нечасто

нечасто*

Міалгія

нечасто

нечасто*

Спазми
м’язів

часто

часто

Біль у
спині

нечасто

–

З
боку нирок
та сечовидільної
системи

Порушення
сечовипускання,
ніктурія,
полакіурія
(часте
сечовипускання)

нечасто

–

Ниркова
недостатність

–

нечасто

Гостра
ниркова
недостатність

–

дуже
рідко

З
боку репродуктивної
системи та
молочних
залоз

Еректильна
дисфункція

нечасто

нечасто

Гінекомастія

нечасто

–

Загальні

розлади

Набряки

дуже
рідко

–

Периферичні
набряки

–

нечасто*

Підвищена
втомлюваність

часто

–

Біль у
грудній
клітці

нечасто

–

Астенія

часто

часто

Біль

нечасто

–

Нездужання

нечасто

–

Гіпертермія

–

нечасто*

Дослідження

Збільшення
маси тіла,
зменшення
маси тіла

нечасто

–

Підвищення
рівня
сечовини у
крові

–

нечасто*

Підвищення
рівня
креатиніну
у крові

–

нечасто*

Підвищення
рівня
білірубіну
у крові

–

рідко

Підвищення
рівня
печінкових
ферментів

–

рідко

Зниження
рівня
гемоглобіну
та
гематокриту

–

дуже
рідко

Ушкодження,
отруєння та
ускладнення
прийому

Падіння

–

нечасто*

*Частоту
було
розраховано
за даними
спонтанних
повідомлень
про побічні
реакції, виявлені
у процесі
клінічних
досліджень.

При
застосуванні
інших
інгібіторів
АПФ
повідомлялося
про випадки
виникнення
синдрому
порушення
секреції
антидіуретичного
гормону (СП АДГ).
Тому можна
розцінювати
СПАДГ як
ймовірне
ускладнення,
пов’язане із
застосуванням
інгібіторів
АПФ, .у тому
числі
периндоприлу,
із частотою
виникнення «дуже
рідко».

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції.

Повідомлення
про
підозрювані
побічні реакції
після
реєстрації
лікарського
засобу є
важливою
процедурою.
Це дозволяє
продовжувати
моніторинг
співвідношення
«користь/ризик»
для відповідного
лікарського
засобу.
Медичним працівникам
необхідно
повідомляти
про будь-які
підозрювані
побічні
реакції
через національну
систему
повідомлень.

Термін
придатності. 1,5
року.

Умови
зберігання.

Зберігати
в
оригінальній
упаковці при
температурі
не вище 25 °С.
Зберігати у
недоступному
для дітей
місці.

Упаковка.

По 10
таблеток у
контурній
чарунковій
упаковці; по 3 контурні
чарункові
упаковки в
пачці.

Категорія
відпуску. За
рецептом.

Виробник.
ПрАТ
«Фармацевтична
фірма
«Дарниця».

Місцезнаходження
виробника та
адреса місця
провадження його
діяльності.

Україна, 02093, м.
Київ, вул. Бориспільська,
13.

ИНСТРУКЦИЯ

по
медицинскому
применению лекарственного
средства

ПЕРИНДОПРЕС®
А

(PERINDOPRES A)

Состав:

действующие
вещества: perindopril/amlodipine

ПЕРИНДОПРЕС®
А 4
мг/5 мг

1 таблетка
содержит: периндоприла
трет-бутиламина
4 мг (что соответствует
3,338 мг
периндоприла)
и амлодипина бесилата
6,935 мг (что
соответствует
5 мг амлодипина);

вспомогательные вещества:
лактоза
моногидрат,
целлюлоза
микрокристаллическая,
кремния
диоксид
коллоидный
гидрофобный,
магния
стеарат.

ПЕРИНДОПРЕС® А 8 мг/10
мг

1 таблетка
содержит: периндоприла
трет-бутиламина
8 мг (что соответствует
6,676 мг
периндоприла)
и амлодипина бесилата
13,870 мг
(что
соответствует
10 мг
амлодипина);

вспомогательные вещества:
лактоза
моногидрат,
целлюлоза
микрокристаллическая,
кремния
диоксид
коллоидный гидрофобный,
магния
стеарат.

Лекарственная
форма.
Таблетки.

Основные
физико-химические
свойства:

ПЕРИНДОПРЕС®
А 4
мг/5 мг:
таблетки
белого или
почти белого
цвета,
плоскоцилиндрической
формы с
фаской.

ПЕРИНДОПРЕС® А 8 мг/10 мг:
таблетки
белого или
почти белого
цвета,
плоскоцилиндрической
формы с
фаской.

Фармакотерапевтическая
группа. Ингибиторы
АПФ, комбинации.
Ингибиторы
АПФ и
блокаторы
кальциевых
каналов.
Периндоприл и
амлодипин.
Код АТХ C09B B04.

Фармакологические
свойства.

Фармакодинамика.

Периндоприл

Периндоприл
– ингибитор
фермента,
который
превращает ангиотензин
I в
ангиотензин
II (ангиотензинпревращающий
фермент (АПФ).
Преобразовательный
фермент или
киназа ‑ это
экзопептидаза,
которая
делает
возможным
превращение
ангиотензина
I в сосудосуживающий
ангиотензин
II, а также
вызывает
распад вазодилататора
брадикинина
до
неактивного гептапептида.
Ингибирование
АПФ приводит
к уменьшению концентрации
ангиотензина
II в плазме
крови, что
повышает
активность
ренина в
плазме крови
(за счет
угнетения
отрицательной
обратной связи
на
высвобождение
ренина) и
снижает секрецию
альдостерона.
Поскольку
АПФ инактивирует
брадикинин,
ингибирование
АПФ также
приводит к
повышению
активности
циркулирующей
и местной
каликреинкининовой
системы (и
таким
образом,
также
приводит к
активации
системы
простагландинов).
Этот
механизм
действия
приводит к
снижению
артериального
давления ингибиторами
АПФ и
частично
отвечает за
появление
некоторых
побочных
эффектов (например,
кашель).

Периндоприл
действует
через свой
активный
метаболит -
периндоприлат.
Другие же метаболиты
не
демонстрируют
активности в ингибировании
АПФ в
экспериментальных
условиях.

Артериальная
гипертензия

Периндоприл
эффективно
снижает
артериальное
давление при
всех
степенях
артериальной
гипертензии ‑
легкой,
умеренной и
тяжелой. Снижение
систолического
и
диастолического
артериального
давления
наблюдается
как в
положении
лежа, так и в
положении
стоя.

Периндоприл
уменьшает
сопротивление
периферических
сосудов, что
приводит к
снижению
артериального
давления. В
результате
увеличивается
периферический
кровоток без
влияния на
частоту
сердечных
сокращений.Как
правило,
увеличивается
и почечный
кровоток, в
то время как
скорость
клубочковой
фильтрации
обычно не меняется. Максимальный
антигипертензивный
эффект
развивается
через 4-6 часов
после
однократного
приема и
сохраняется
не менее 24
часов: соотношение
Т/Р
(пик/корыто –
максимальная
эффективность/минимальная
эффективность
в течение
суток)
периндоприла
составляет 87–100 %. Артериальное
давление
снижается
быстро. У
пациентов,
ответивших
на лечение,
нормализация
артериального
давления
происходит в
течение
месяца и
сохраняется
без возникновения
тахифилаксии. В
случае
отмены периндоприла
эффекта
отмены не
возникает. Периндоприл
уменьшает
гипертрофию
левого
желудочка. Клинические
исследования
доказали, что
периндоприл
обладает
сосудорасширяющими
свойствами. Он
улучшает
эластичность
крупных
артерий и
уменьшает
соотношение
толщины
стенки к
просвету
сосуда для
малых артерий.

Предотвращение
сердечно-сосудистых
осложнений у
пациентов с
доказанной
стабильной
ишемической
болезнью
сердца (ИБС).

EUROPA — это
международное
мультицентровое
рандомизированное,
двойное
слепое, плацебоконтролируемое
клиническое
исследование,
которое длилось
4 года. 12218
взрослых
пациентов
были рандомизированы
на группы: 6110
пациентов
принимали 8
мг
периндоприла
тертбутиламина
(что
эквивалентно
периндоприлу
аргинину 10 мг)
и 6108 пациентов
принимали
плацебо. В исследовании
принимали
участие
пациенты с
подтвержденной
ИБС и без
клинически
подтвержденной
сердечной
недостаточности.
В общем 90 %
пациентов
перенесли в
анамнезе
инфаркт миокарда
и/или
операцию по
реваскуляризации.
Большинство
пациентов в
исследовании
получало
периндоприл
в дополнение
к
стандартной
терапии:
дезагрегантами,
гиполипидемическими
лекарственными
средствами и
β-блокаторами. Главными
критериями
оценки
эффективности
была
комбинированная
точка:
сердечно-сосудистая
летальность,
нелетальный
инфаркт миокарда
и/или
остановка
сердца с
последующим
успешным
запуском.
Результатом
терапии
периндоприлом
тертбутиламином
в дозе 8 мг
(эквивалентно
периндоприлу
аргинину 10 мг) 1
раз в сутки
стало
достоверное
абсолютное
уменьшение
показателя
первичной
конечной точки
исследования
на 1,9 %
(уменьшение
относительного
риска на 20 %, 95 % CI
[9,4; 28,6] - p <0,001).

Амлодипин

Амлодипин
является
ингибитором
потока ионов
кальция,
относится к
группе
дигидропиридинов
(блокатор
медленных
кальциевых каналов
или
антагонист
ионов
кальция) и
блокирует
трансмембранный
поток ионов
кальция в
клетки
гладких мышц миокарда
и сосудов.

Механизм
антигипертензивного
действия амлодипина
обусловлен
прямым
релаксирующим
действием на
гладкую
мускулатуру
сосудов.
Точный
механизм, с
помощью которого
амлодипин
уменьшает
проявления
стенокардии,
полностью не
определен, но
амлодипин
уменьшает
общую ишемию
нагрузки благодаря
таким
действиям:

-
Амлодипин
расширяет
периферические
артериолы и
таким
образом
снижает общее
периферическое
сопротивление
(постнагрузку).
Поскольку
частота
сердечных
сокращений
не
изменяется,
снижение
нагрузки на
сердце
уменьшает
потребление
энергии миокардом
и его
потребность
в кислороде.

-
Амлодипин
также
частично
способствует
расширению
главных
коронарных
артерий и коронарных
артериол как
в
неизмененных,
так и в
ишемизированных
зонах
миокарда. Такая
дилатация
увеличивает
поступление
кислорода в
миокард у
больных
вазоспастической
стенокардией
(стенокардия
Принцметала
или
вариантная
стенокардия).

У
пациентов с
артериальной
гипертензией
прием
амлодипина 1
раз в сутки
обеспечивает
клинически
выраженное
снижение
артериального
давления в
течение 24
часов как в
положении
лежа, так и в
положении
стоя.
Благодаря
медленному
началу
действия
амлодипин не
вызывает
острой
гипотензии. У
пациентов со
стенокардией
прием
амлодипина 1
раз в сутки
увеличивает
общее время
физической
нагрузки,
время до
возникновения
приступа стенокардии
и
увеличивает
время до
возникновения
депрессии
сегмента ST на 1
мм, снижает частоту
приступов
стенокардии
и потребность
в применении
нитроглицерина.
С
приемом
амлодипина
не связаны
любые негативные
метаболические
проявления
или изменения
уровня
липидов в
плазме крови,
поэтому его
можно
применять
пациентам с
астмой,
сахарным
диабетом и
подагрой.

Пациенты
с ИБС

Эффективность
амлодипина в
предотвращении
клинических
событий у
пациентов с
ИБС была
оценена в
независимом
мультицентровом
рандомизированном
двойном
слепом
плацебо-контролируемом
исследовании
с участием 1997
пациентов – сравнение
амлодипина с эналаприлом
относительно
ограничения случаев
тромбоза (CAMELOT). В
течение 2 лет 663
пациента
принимали
амлодипин в
дозе 5–10 мг, 673
пациента
принимали
эналаприл в
дозе 10–20 мг и 655
пациентов
принимали
плацебо в
дополнение к
стандартной
терапии
статинами, β-блокаторами,
диуретиками
и ацетилсалициловой
кислотой.
Основные
результаты
по
эффективности
приведены в
Таблице 1.
Результаты
свидетельствуют
о том, что
лечение
амлодипином
было связано
с меньшим
количеством
случаев госпитализации
по поводу
стенокардии
и операций
реваскуляризации
у пациентов с
ИБС.

Таблица
1.

Количество
случаев значительныхклинических
результатов в
исследовании
CAMELOT

Частота
кардиоваскулярных
событий, количество
(%)

Амлодипин
vs плацебо

Результаты

Амлодипин

Плацебо

Еналаприл

Относительный
риск (95 % Cl)

р значение

Первичная
конечная
точка

Нежелательные
кардиоваскулярные
события.

110 (16,6)

151 (23,1)

136 (20,0)

0,69 (0,54-0,88)

0,003

Отдельные
составляющие

Коронарная
реваскуляризация.

Госпитализация
по поводу
стенокардии.

Нелетальный
инфаркт миокарда.

Инсульт
или
транзиторная
ишемическая
атака.

Кардиоваскулярная
летальность.

Госпитализация
по поводу
застойной
сердечной
недостаточности.

Остановка
сердца с
последующим
запуском.

Впервые
виявленные заболевания
периферических
сосудов.

78 (11,8)

51 (17,7)

14 (2,1)

6 (0,9)

5 (0,8)

3 (0,5)

0

5 (0,8)

103 (15,7)

84 (12,8)

19 (2,9)

12 (1,8)

2 (0,3)

5 (0,8)

4 (0,6)

2 (0,3)

95 (14,1)

86 (12,8)

11 (1,6)

8 (1,2)

5 (0,7)

4 (0,6)

1 (0,1)

8 (1,2)

0,73 (0,54-0,98)

0,58 (0,41-0,82)

0,73 (0,37-1,46)

0,50 (0,19-1,32)

2,46 (0,48-12,7)

0,59 (0,14-2,47)

̶

2,6 (0,5-13,4)

0,03

0,002

0,37

0,15

0,27

0,46

0,04

0,24

Применение
пациентам с
сердечной
недостаточностью

Исследования
гемодинамики
и клинические
исследования
с контролем
нагрузки с
участием
пациентов с
сердечной
недостаточностью
(функциональный
класс II-IV по NYHA)
показали, что
амлодипин не
приводил к
клиническому
ухудшению по
результатам
показателей
переносимости
физических
нагрузок,
фракцией
выброса
левого желудочка
и
клинической
симптоматикой.

Целью
плацебо-контролируемого
исследования
PRAISE было
оценить
влияние
амлодипина
на пациентов
с сердечной
недостаточностью
(функциональный
класс III−IV по NYHA),
которые
принимали
дигоксин,
диуретики и ингибиторы
АПФ. Исследование
показало, что
применение
амлодипина
не приводило
к повышению
риска
летальности
или повышению
риска
заболеваемости/летальности,
связанных с
сердечной
недостаточностью.

PRAISE2 −
долгосрочное
плацебо-контролируемое
исследование.
Цель
исследования
− оценить
влияние
амлодипина
на пациентов с
сердечной
недостаточностью
функциональный
класс III−IV по NYHA,
без
клинических
симптомов
или объективных
данных,
подтверждающих
или существующих
в основе
ишемической
болезни.
Пациенты, которые
принимали
участие в
исследовании,
длительное
время
принимали
ингибиторы
АПФ,
препараты
наперстянки и
диуретики.
Исследование
показало, что
амлодипин не
влияет на
общую
кардиоваскулярную
летальность.
В рамках
исследования
прием
амлодипина
ассоциировался
с повышением количества
сообщений об
отеке легких.

Свойства,
общие для
периндоприла
и амлодипина

Исследование
ASCOT-BLPA (Anglo-Scandinavian Cardiac outcomes Trial - Blood Pressure Lowering
Arm) по изучению
заболеваемости
и
летальности,
было проведено
с участием 19257
пациентов от
40 до 79 лет с артериальной
гипертензией
и имели не
менее 3 из нижепредставленных
кардиоваскулярных
факторов
риска: гипертрофия
левого
желудочка
(обнаружена
по данным ЭКГ
или
эхокардиографии),
другие отклонения,
обнаруженные
на ЭКГ,
сахарный
диабет II типа,
заболевания
периферических
артерий,
перенесенный
инсульт или
транзиторная
ишемическая
атака,
мужской пол,
возраст от 55
лет,
микроальбуминурия
или протеинурия,
курение,
соотношение
уровня общего
холестерина
плазмы к
холестерину
липопротеидов
высокой
плотности
(ЛПВП) 6 и более,
семейный
анамнез
раннего
возникновения
ИБС. Основной
целью
исследования
было оценить
и сравнить
долговременные
эффекты двух режимов
длительной
антигипертензивной
терапии на
комбинированную
конечную точку
– нелетальный
инфаркт миокарда
(включая
немой
инфаркт
миокарда) и
летальные
осложнения
ИБС, а именно −
амлодипина в
комбинации с
периндоприлом,
который
прилагался
при
необходимости
снижения
давления по
сравнению с
терапией атенололом
в сочетании с
диуретиком
бендрофлуметиазидом,
который
прилагался в
случае
необходимости
снижения
давления. В
конце
исследования
большинство
пациентов (78 %,
14974 из 19242)
получала
минимум два
антигипертензивных
средства и
лишь 15 % (1401 из 9634) и 9 %
(857 из 9608)
получали
монотерапию
амлодипином
и атенололом
соответственно. Исследование
было
досрочно
остановлено в
среднем
через 5,5 лет
наблюдений
по решению совета
по мониторингу
данных по безопасности
(Data Safety Monitoring Board − DSMB),
поскольку
наблюдалась
значительно
высшая
летальность
в группе, где
применялась
терапия на
основе атенолола,
по сравнению
с группой с
применением
амлодипина. По
результатам
исследования
отмечалось недостоверное
снижение
первичной
конечной
точки, состоящее
из
нелетального
инфаркта
миокарда
(включая
бессимптомный
инфаркт
миокарда) и
летальных
осложнений ИБС
на 10 % в группе
пациентов,
получавших
комбинацию
амлодипин/периндоприл,
по сравнению
с группой
атенолол/бендрофлуметиазид.
Однако наблюдалось
достоверное
снижение
всех показателей
вторичных
конечных
точек (за исключением
летальной и
нелетальной
сердечной
недостаточности)
в группе пациентов,
получавших
амлодипин/периндоприл.

Таблица
2.

Конечные
точки:

Вторичные
конечные
точки

Снижение
относительного
риска

95 % СІ

р

Нелетальный
инфаркт миокарда
(кроме
безсимптомного)
+ летальная ИБС.

13 %

0,76-1,00

0,0458

Общая
коронарная
конечная
точка.

13 %

0,79-0,96

0,007

Коронарные
события и вмешательства.

16 %

0,78-0,90

<0,0001

Летальность
со всех
причин.

11 %

0,81-0,99

0,0247

Сердечно-сосудистая
летальность.

24 %

0,65-0,90

0,0010

Летальный
и нелетальный
инсульт.

23 %

0,66-0,89

0,0003

Летальная
и
нелетальная
сердечная
недостаточность.

16 %

0,66-1,05

0,1257

Фармакокинетика.

Скорость
и степень
всасывания
периндоприла
и амлодипина
как
монопрепаратов,
так и в
составе
фиксированной
комбинации
ПЕРИНДОПРЕС®
А достоверно
не
отличаются.

Периндоприл

После перорального
приема
периндоприл
быстро
всасывается. Максимальная
концентрация
в плазме
крови достигается
в течение 1
часа. Период преобразования
периндоприла
в плазме
крови составляет
1 час.

Периндоприл
является
пролекарством.
27 % от общего
количества
принятого
периндоприла
достигает
кровотока в
виде
активного
метаболита −
периндоприлата.
Кроме
активного
метаболита, периндоприлата,
лекарственное
средство
образует 5
метаболитов, которые
являются
неактивными.
Максимальная
концентрация
периндоприлата
в плазме
крови
достигается
через 3−4 часа
после приема.

Прием
пищи
уменьшает
преобразование
периндоприла
в
периндоприлат,
следовательно,
уменьшается
его
биодоступность,
поэтому
суточную
дозу
периндоприла
аргинина
рекомендуется
принимать
однократно
утром перед
едой.

Отмечается
линейная
зависимость
между дозой
периндоприла
и его
концентрацией
в плазме
крови. Объем
распределения
несвязанного
периндоприлата
составляет
примерно 0,2
л/кг. Связывание
периндоприлата
с белками
плазмы крови составляет
20 %, главным
образом с АПФ,
но этот
показатель
является
дозозависимым.

Периндоприлат
выводится с
мочой. Период
окончательного
полувыведения
несвязанной
фракции
составляет
примерно 17
часов. Стадия
равновесной
концентрации
в плазме
крови достигается
через 4 дня от
начала
лечения.

Вывод
периндоприлата
замедляется
у пациентов
пожилого
возраста, а
также у
пациентов с
сердечной
или почечной
недостаточностью
(см. раздел
«Особенности
применения»).
Поэтому обычное
медицинское
наблюдение
будет включать
частый
мониторинг
уровня
креатинина и
калия.

Диализный
клиренс
периндоприлата
− 70 мл/мин.

Кинетика
периндоприла
изменяется у
больных
циррозом
печени:
печеночный
клиренс
периндоприла
уменьшается
вдвое. Однако
количество
образующегося
периндоприлата
не
уменьшается.
Следовательно,
таким больным
не нужно
корректировать
дозу (см. раздел
«Особенности
применения»).

Амлодипин

После перорального
приема
терапевтических
доз
амлодипина он
хорошо
всасывается
и достигает
максимальной
концентрации
в крови через
6-12 часов после
приема.
Абсолютная биодоступность
составляет
от 64 до 80 %. Объем
распределения
составляет
примерно 21 л/кг.
Исследования
in vitro
показали, что
примерно 97,5 %
циркулирующего
в крови
амлодипина
связывается
с белками
плазмы крови.

Прием
пищи не
влияет на
биодоступность
амлодипина.

Период
полувыведения
из плазмы крови
составляет
примерно 35−50
часов, что
позволяет
назначать лекарственное
средство 1
раз в сутки.

Амлодипин
главным
образом
метаболизируется
в печени с
образованием
неактивных
метаболитов.
60 %
метаболитов
выводится с
мочой и 10 % − в
неизмененном
виде.

Применение
у пациентов
пожилого
возраста:
время
достижения
максимальной
концентрации
амлодипина в
плазме крови
у людей пожилого
возраста и
молодых
пациентов
одинаково.

У
пациентов
пожилого
возраста
отмечается
тенденция к
снижению
клиренса
амлодипина и,
соответственно,
увеличение площади
под
фармакокинетической
кривой концентрация-время
(AUC) и периода
полувыведения.
Повышение AUC и
времени
полувыведения
у пациентов с
застойной
сердечной недостаточностью
соответствовало
возрастным
особенностям
исследуемых
пациентов.

Применение
пациентам с
нарушениями
функции
печени:
существует
очень
ограниченное
количество
клинических
данных
относительно
назначения
амлодипина
пациентам с
нарушениями
функции
печени. У
пациентов с
печеночной недостаточностью
клиренс
амлодипина
снижается,
это приводит
к увеличению
периода полувыведения
и повышению
показателя AUC
примерно на 40−60 %.

Клинические
характеристики.

Показания.

Артериальная
гипертензия
и/или
ишемическая
болезнь
сердца (если
необходимо
лечение
периндоприлом
и
амлодипином).

Противопоказания.

-  Повышенная
чувствительность
к периндоприлу
(или к любым
другим
ингибиторам
АПФ), к
амлодипину (или
к
производным
дигидропиридина)
или к другим вспомогательным
веществам
лекарственного
средства;

-  ангионевротический
отек в
анамнезе,
связанный с
предыдущим
лечением
ингибиторами
АПФ;

-  врожденный
или
идиопатический
ангионевротический
отек;

-  тяжелая
артериальная
гипотензия;

-  шок,
включая
кардиогенный
шок;

-  обструкция
выхода из
левого
желудочка (например,
стеноз аорты
тяжелой
степени);

-  сердечная
недостаточность
после острого
инфаркта
миокарда с
нестабильной
гемодинамикой;

-  беременные
или женщины,
планирующие
забеременеть
(см. раздел
«Применение
в период
беременности
или
кормления грудью»);

-  одновременное
применение с
препаратами, которые
содержат
действующее
вещество алискирен,
пациентам с сахарным
диабетом или почечной
недостаточностью
(скорость
клубочковой
фильтрации
<60 мл/мин/1,73 м2)
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами и другие
виды взаимодействий»);

-  одновременное
применение с
сакубитрилом/валсартаном
(см. разделы «Особенности
применения» и
««Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»);

-  экстракорпоральные
методы лечения,
которые приводят
к контакту
крови с
негативно
заряженными
поверхностями
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»);

-  значительный
двусторонний
стеноз почечных
артерий или
стеноз артерии
единственной
функционирующей
почки (см. раздел
«Особенности
применения»).

Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий.

Взаимодействия,
связанные с
периндоприлом

Данные
клинических
исследований
свидетельствуют,
что двойная
блокада ренин-ангиотензин-альдостероновой
системы
(РААС) путем
одновременного
приема ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискиреном
ассоциируется
с более
высокой
частотой
побочных
реакций, таких
как артериальная
гипотензия,
гиперкалиемия
и снижение
функции
почек
(включая
острую
почечную
недостаточность),
по сравнению
с
применением
одного
препарата,
влияющего на
РААС (см.
разделы
«Противопоказания»
и
«Особенности
применения»).

Лекарственные
средства, вызывающие
гиперкалиемию. Некоторые
лекарственные
средства или
терапевтические
классы
лекарственных
средств
могут
вызвать
гиперкалиемию,
а именно:
алискирен,
соли калия,
калийсберегающие
диуретики,
ингибиторы
АПФ,
антагонисты
рецепторов
ангиотензина
II, НПВС,
гепарин,
иммуносупрессоры,
такие как циклоспорин
или
такролимус,
триметоприм
и фиксированная
комбинация
из
сульфаметоксазолом
(ко-тримоксазол).
Одновременный
прием указанных
лекарственных
средств
повышает риск
возникновения
гиперкалиемии.

Одновременное
применение
противопоказано (см. раздел «Противопоказания»).

Алискирен. У больных
сахарным
диабетом или
пациентов с
нарушениями
функции
почек риск
возникновения
гиперкалиемии,
ухудшение
функции
почек и
кардиоваскулярной
заболеваемости
и
летальности
повышается.

Экстракорпоральные
методы
лечения.
Экстракорпоральные
методы
лечения, которые
приводят к
контакту
крови с
отрицательно
заряженными
поверхностями,
такие как диализ
или
гемофильтрация
с
использованием
определенных
мембран с
высокой
гидравлической
проницаемостью
(например, полиакрилонитриловых)
и аферез
липопротеидов
низкой
плотности (ЛПНП) с
применением
декстрана
сульфата,
из-за повышенного
риска
развития
анафилактоидных
реакций
тяжелой
степени (см.
раздел «Противопоказания»).
В случае
необходимости
проведения
такого
лечения
следует
рассмотреть
возможность
использования
диализной мембраны
другого типа
или
применения
другого
класса
антигипертензивных
лекарственных
средств.

Сакубитрил/валсартан.
Одновременное
применение
периндоприла
с
сакубитрилом/валсартаном
противопоказано,
поскольку
одновременное
ингибирование
неприлизина
и АПФ может
привести к
повышению
риска развития
ангионевротического
отека. Начинать
применение
сакубитрила/валсартана
следует не
ранее чем
через 36 часов
после приема
последней
дозы периндоприла.
Терапию
периндоприлом
следует начинать
не ранее чем
через 36 часов
после приема
последней
дозы
сакубитрила/валсартана
(см. разделы
«Притоипоказання»
и
«Особенности
применения»).

Не
рекомендуется
одновременное
применение (см. раздел
«Особенности
применения»)

Алискирен. В любых
других
пациентов,
как и у
больных сахарным
диабетом или
пациентов с
нарушениями
функции
почек, риск
возникновения
гиперкалиемии,
ухудшение
функции
почек и
кардиоваскулярной
заболеваемости
и
летальности
повышается.

По
опубликованным
данным
известно, что
у пациентов с
установленным
атеросклерозом,
сердечной недостаточностью
или сахарным
диабетом с поражением
органов-мишеней
одновременное
применение
ингибиторов
АПФ и
блокаторов
рецепторов
ангиотензина
сопровождалось
повышением
частоты
возникновения
артериальной
гипотензии,
обморока,
гиперкалиемии
и ухудшением
функции почек
(в том числе
острой
почечной
недостаточности)
по сравнению
с
монотерапией
препаратами,
влияющими на РААС.

Двойная
блокада (то
есть
комбинация
ингибитора
АПФ с антагонистами
рецепторов
ангиотензина
II) может быть
применена в
индивидуальных
случаях с
тщательным
контролем
функции
почек, уровня
калия и
артериального
давления.

Эстрамустин.
Существует
риск
увеличения
частоты возникновения
побочных
реакций,
таких как ангионевротический
отек (ангиоэдема).

Ко-тримоксазол
(триметоприм/сульфаметоксазол). У
пациентов,
которые
одновременно
применяют
ко-тримоксазол,
возможно
повышение риска
развития
гиперкалиемии
(см. раздел
«Особенности
применения»).

Калийсберегающие
диуретики (например,
триамтерен,
амилорид),
соли калия.

Возникновение
гиперкалиемии
(возможно, летальной),
особенно у
пациентов с
почечной
недостаточностью
(аддитивный
гиперкалиемической
эффект).
Указанные
препараты не
рекомендованы
для
одновременного
применения с
периндоприлом
(см. раздел
«Особенности
применения»).
Однако, если
одновременное
назначение
этих веществ
необходимо,
их следует
применять с
осторожностью
и проводить
частый
контроль калия
плазмы крови.
О применении
спиронолактона
при
сердечной
недостаточности
см. раздел
«Препараты,
одновременное
назначение с
которыми
требует
особого
внимания».

Литий.
Одновременный
прием лития и
ингибиторов АПФ
не
рекомендуется
из-за
возможности
возникновения
обратимого
увеличения
концентрации
лития в
сыворотке
крови и,
соответственно,
повышения
его
токсичности
(тяжелой
нейротоксичности).
Однако, если
необходимость
такой
комбинации
является
обоснованной,
рекомендуется
контролировать
концентрацию
лития в
сыворотке
крови (см.
раздел
«Особенности
применения»).

Лекарственные
средства,
одновременное
назначение с
которыми требует
особого
внимания

Эпидемиологические
исследования
предполагают,
что
одновременное
применение
ингибиторов
АПФ и
сахароснижающих
средств (инсулин,
пероральные
сахароснижающие
средства)
может
привести к
усилению сахароснижающего
эффекта с
риском развития
гипогликемии.
Чаще всего
этот феномен может
возникать в
первые
недели
комбинированного
лечения и в
случае
почечной
недостаточности.

Диуретики. У
пациентов,
принимающих
диуретики, и
особенно у
тех, у кого
нарушен водно-электролитный
баланс,
возможно
чрезмерное
снижение
артериального
давления после
начала
лечения
ингибиторами
АПФ. Вероятность
развития
гипотензивного
эффекта
снижается в
случае
отмены
диуретика, повышения
объема
циркулирующей
крови или потребления
соли до
начала
терапии
периндоприлом,
которую следует
начинать с
низких доз с
постепенным
повышением.
При артериальной
гипертензии,
когда
предварительно
назначенный
диуретик мог
вызвать
недостаточность
воды/электролитов,
его
необходимо
отменить перед
началом лечения
ингибитором
АПФ (в таких
случаях прием
диуретика
может быть
возобновлен
со временем)
или
назначить
ингибитор
АПФ в низкой
дозе с
постепенным
ее
повышением. При
застойной
сердечной
недостаточности
на фоне
приема
диуретика
прием
ингибитора
АПФ следует
начинать с
минимальной
дозы,
возможно, после
снижения
дозы
диуретика. В
любом случае необходимо
контролировать
функцию почек
(уровень
креатинина) в
течение
первых недель
лечения
ингибитором
АПФ.

Калийсберегающие
диуретики
(эплеренон, спиронолактон). Особого
внимания
требует
одновременное
применение
эплеренона
или
спиронолактона
в дозах от 12,5 до
50 мг в сутки с
низкими
дозами ингибитора
АПФ. В случае
несоблюдения
рекомендаций
по
назначению
такой
комбинации
существует
риск
возникновения
гиперкалиемии
(возможно,
летальной)
при лечении
пациентов с
сердечной
недостаточностью
II-IV класса по NYHA и
фракцией
выброса <40 %,
которые ранее
лечились
ингибиторами
АПФ и петлевым
диуретиком.
Перед
назначением
такой комбинации
следует
удостовериться
в отсутствии
гиперкалиемии
и нарушения
функции
почек.
Рекомендуется
проводить
тщательный
мониторинг калиемии
и
креатининемии
еженедельно
во время
первого
месяца
лечения и
ежемесячно в
дальнейшем.

Рацекадотрил. Известно,
что лечение
ингибиторами
АПФ (например,
периндоприлом)
может
вызвать
развитие
ангионевротического
отека. Этот
риск может
увеличиваться
при
одновременном
применении с
рацекадотрилом
(лекарственное
средство,
которое применяется
для лечения
острой
диареи).

Ингибиторы
mTOR (например, сиролимус,
эверолимус,
темсиролимус). Пациенты,
одновременно
принимающие
ингибиторы mTOR,
могут
принадлежать
к группе повышенного
риска
развития
ангионевротического
отека (см.
раздел
«Особенности
применения»).

НПВС, в
том числе ацетилсалициловая
кислота (≥3 г в
сутки).
Возможно
ослабление
антигипертензивного
эффекта при
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ с НПВС,
такими как
ацетилсалициловая
кислота в
противовоспалительных
дозах,
ингибиторы
ЦОГ-2,
неселективные
НПВС.
Одновременное
применение
ингибиторов
АПФ и НПВП
может привести
к повышению
риска
ухудшения
функции
почек, в том
числе
вероятности
развития
острой почечной
недостаточности,
повышению
уровня калия
в плазме
крови,
особенно у
пациентов с
нарушениями
функции
почек в
анамнезе.
Такую
комбинацию
следует
назначать с
осторожностью,
в частности
пациентам
пожилого
возраста.
Пациентам
необходимо восстановить
водный
баланс и
контролировать
функцию
почек в
начале
лечения
такой комбинацией
и
периодически
в течение лечения.

Препараты,
одновременное
назначение с
которыми
требует
внимания

Глиптины
(линаглиптин,
саксаглиптин,
ситаглиптин,
вильдаглиптин): у
пациентов,
которым
назначена
комбинация
глиптина и
ингибитора
АПФ
повышается
риск
возникновения
ангиоэдемы
вследствие того,
что глиптин
снижает
активность
дипептидилпептидазы-IV
(ДПП-IV).

Симпатомиметики могут
ослаблять
гипотензивное
действие ингибиторов
АПФ.

Золото. При
одновременном
применении
ингибиторов
АПФ, включая
периндоприл,
и
инъекционных
препаратов
золота
(натрия
ауротиомалат)
редко могут
возникать
реакции,
подобные тем,
что возникают
при
применении
нитратов
(покраснение лица,
приливы,
тошнота,
рвота и артериальная
гипотензия).

Взаимодействия,
связанные с
амлодипином

Не
рекомендуется
одновременное
применение

Дантролен
(инфузия).
В
экспериментальных
исследованиях
после применения
верапамила и
дантролена
внутривенно
наблюдались
фибрилляция
желудочков
сердца с летальным
исходом и
кардиоваскулярный
коллапс в
сочетании с
гиперкалиемией.
Учитывая
возможность
возникновения
гиперкалиемии,
рекомендуется
избегать
одновременного
назначения
антагонистов
кальция,
таких как
амлодипин,
пациентам со
злокачественной
гипертермией
и пациентам,
у которых
предполагается
наличие
злокачественной
гипертермии.

Препараты,
одновременное
применение с
которыми
требует
особой
осторожности

Индукторы
CYP3A4. При одновременном
применении с
известными
индукторами
CYP3A4
концентрация
амлодипина в
плазме крови
может
изменяться.
Поэтому во
время и после
одновременного
применения с
индукторами
CYP3A4 следует
контролировать
артериальное
давление и
проводить
коррекцию дозы,
в частности с
индукторами
сильного
действия CYP3A4
(например,
рифампицин,
зверобой (hypericum
perforatum)).

Ингибиторы
CYP3A4.
Одновременное
применение
амлодипина с
высокоактивными
или
умеренными
ингибиторами
CYP3A4
(ингибиторами
протеаз,
азольными противогрибковыми
средствами,
макролидами,
такими как
эритромицин
или
кларитромицин,
верапамилом
или
дилтиаземом)
может
вызвать повышение
концентрации
амлодипина.
Клиническое
проявление
вышеупомянутых
фармакокинетических
изменений
может быть
более
выраженным у
пациентов
пожилого
возраста. В
таких случаях
необходимо
проводить
клинический
мониторинг и
корректировать
дозу.
Существует повышенный
риск
возникновения
гипотензии у
пациентов,
принимающих
кларитромицин
в комбинации
с
амлодипином.
Таким пациентам
рекомендуется
тщательное
наблюдение.

Препараты,
одновременное
назначение с
которыми
требует
внимания

При
применении
амлодипина с
другими лекарственными
средствами с
антигипертензивными
свойствами
возможен
аддитивный
антигипертензивный
эффект.

Такролимус. При
одновременном
применении
амлодипина
существует
риск
повышения уровня
такролимуса
в крови. Во
избежание
токсического
воздействия
такролимуса
необходимо
контролировать
его уровень в
крови и при
необходимости
подбирать
дозу пациентам,
которым
добавляется
амлодипин.

Ингибиторы
механистической
мишени рапамицина
(mTOR). Такие
ингибиторы mTOR,
сиролимус,
темсиролимус
и эверолимус
являются
субстратами
CYP3A. Амлодипин
относится к
ингибиторам
CYP3A слабого
действия. При
одновременном
применении с
ингибиторами
mTOR амлодипин
может
увеличивать
концентрацию
ингибиторов
mTOR.

Циклоспорин.
Исследования
взаимодействия
циклоспорина
и амлодипина
с участием
здоровых
добровольцев
или других
людей не
проводились.
Исключение
составляют
пациенты
после
трансплантации
почки, у
которых наблюдались
колебания
концентрации
циклоспорина
с повышением
в среднем от 0 до
40 %. Пациентам
после
трансплантации
почки,
принимающих
амлодипин и
циклоспорин,
следует
контролировать
уровень
циклоспорина
в крови и при
необходимости
снизить дозу
циклоспорина.

Симвастатин.
Применение
амлодипина в
дозе, кратной
10 мг, в
комбинации с
80 мг
симвастатина
привело к увеличению
на 77 % концентрации
симвастатина
по сравнению с
его приемом в
качестве монотерапии.
Пациентам
следует
ограничить
дозу
симвастатина
до 20 мг в сутки.

Другие
комбинации

В
клинических
исследованиях
относительно
взаимодействий
доказано, что
амлодипин не
влияет на
фармакокинетику
аторвастатина,
дигоксина и варфарина.

Не
рекомендуется
применять
амлодипин вместе
с грейпфрутом
или
грейпфрутовым
соком, поскольку
у некоторых
пациентов
биодоступность
может
увеличиваться,
что приведет
к усилению
гипотензивного
эффекта.

Взаимодействия
связаны с
фиксированной
комбинацией
ПЕРИНДОПРЕС®
А

Лекарственные
средства,
одновременное
применение с
которыми
требует
особой осторожности:

Баклофен усиливает
антигипертензивный
эффект. Необходимо
контролировать
артериальное
давление и
функцию
почек, при
необходимости
проводить
коррекцию
дозы.

Лекарственные
средства,
одновременное
назначение с
которыми
требует
внимания

−
Антигипертензивные
средства
(такие как ß-блокаторы)
и
вазодилататоры:

одновременное
применение
этих средств
может
усилить
гипотензивный
эффект периндоприла
и амлодипина.

Одновременное
применение с
нитроглицерином
и другими
нитратами
или другими
вазодилататорами
может
вызвать
снижение
артериального
давления,
поэтому их
следует
назначать с
осторожностью.

−
Кортикостероиды,
тетракозактид:
ослабление
антигипертензивного
эффекта
(из-за
задержки
воды и солей кортикостероидами).

−
Альфа-блокаторы
(празозин,
алфузозин,
доксазозин,
тамсулозин,
теразозин):
усиливают антигипертензивный
эффект и
повышают риск
возникновения
ортостатической
гипотензии.

−
Амифостин:
может
усиливать
антигипертензивный
эффект
амлодипина.

Трициклические
антидепрессанты/антипсихотропные
средства/анестетики:
усиливают
анти-гипертонический
эффект и
повышают
риск
возникновения
ортостатической
гипотензии.

Особенности
применения.

Все
предостережения,
связанные с
каждым из
компонентов
лекарственного
средства, касаются
фиксированной
комбинации
ПЕРИНДОПРЕС®
А.

Особые
предостережения,
связанные с периндоприлом

Гиперчувствительность/ангионевротический
отек. Во
время применения
ингибиторов
АПФ, в том
числе
периндоприла,
сообщалось о
редких
случаях
возникновения
ангионевротического
отека лица,
конечностей,
губ, слизистых
оболочек,
языка,
голосовой
щели и/или
гортани (см. раздел
«Побочные
реакции»).
Это может
произойти в
любое время
во время
лечения. В
таких
случаях
необходимо
срочно
прекратить
прием
лекарственного
средства
ПЕРИНДОПРЕС®
А и
установить
необходимый
контроль за
состоянием
пациента до
полного исчезновения
симптомов. В
тех случаях,
когда отек
распространяется
только в зоне
лица и губ,
состояние
пациента
обычно
улучшается
без лечения,
назначение
антигистаминных
лекарственных
средств
может быть
полезным для уменьшения
симптомов.

Ангионевротический
отек,
связанный с
отеком
гортани,
может
привести к
летальному исходу.
В случаях,
когда отек
распространяется
на язык,
голосовую
щель или
гортань с возможным
возникновением
обструкции
дыхательных
путей,
необходимо
срочное
проведение
неотложной
терапии, которая
может
включать
введение
адреналина и/или
поддержания
проходимости
дыхательных
путей.
Пациент
должен
находиться
под постоянным
медицинским
наблюдением
до полного и
устойчивого
исчезновения
симптомов.

Пациенты
с ангионевротическим
отеком в
анамнезе, который
не был связан
с приемом
ингибиторов
АПФ, могут
иметь
повышенный
риск
возникновения
ангионевротического
отека при
приеме ингибиторов
АПФ (см. раздел
«Противопоказания»).

У
пациентов во
время
лечения
ингибиторами
АПФ
сообщалось о
редких
случаях
возникновения
интестинальной
ангиоэдемы. У
таких пациентов
отмечалась абдоминальная
боль (с
тошнотой и
рвотой или
без них); в
некоторых
случаях
предварительного
ангионевротического
отека лица не
наблюдалось
и уровень С−1
эстеразы был
в норме.
Диагноз
интестинальной
ангиоэдемы
был
установлен
во время
компьютерной
томографии
или
ультразвукового
исследования,
или во время
хирургического
вмешательства.
После отмены
ингибитора
АПФ симптомы
ангионевротического
отека
исчезали. При
проведении
дифференциального
диагноза абдоминальной
боли,
возникающей
у пациентов
на фоне
приема
ингибиторов
АПФ, необходимо
учитывать
возможность
возникновения
интестинальной
ангиоэдемы
(см. раздел
«Побочные
реакции»).

Одновременное
применение
периндоприла
с
сакубитрилом/валсартаном
противопоказано
из-за
повышенного
риска развития
ангионевротического
отека (см. раздел
«Противопоказания»).

Начинать
применение
сакубитрила/валсартана
следует не
ранее чем
через 36 часов
после приема
последней
дозы периндоприла.
В случае
прекращения
лечения
сакубитрилом/валсартаном
терапию
периндоприлом
следует
начинать не
ранее чем
через 36 часов
после приема
последней
дозы сакубитрила/валсартана
(см. разделы
«Противопоказания»
и
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Одновременное
применение
других
ингибиторов
нейтральной
эндопептидазы
(НЭП)
(например, рацекадотрила) и
ингибиторов
АПФ может
привести к
повышению
риска
развития
ангионевротического
отека (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).
Поэтому
перед началом
лечения
ингибиторами
НЭП (например
рацекадотрилом)
у пациентов,
которые
применяют
периндоприл,
следует
провести
тщательную
оценку
соотношения
польза/риск.

Ингибиторы
mTOR (например,
сиролимус,
эверолимус,
темсиролимус): у
пациентов,
одновременно
принимающих
ингибиторы mTOR
(например,
сиролимус,
эверолимус,
темсиролимус),
возможно
повышение
риска
ангионевротического
отека
(например
отека
дыхательных
путей или
языка, с
нарушением
функции
дыхания или
без) (см.
раздел «Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Анафилактоидные
реакции во
время проведения
плазмафереза
ЛПНП.
Сообщалось о
редких
случаях
возникновения
опасных для
жизни
анафилактоидных
реакций у
пациентов,
принимающих
ингибиторы
АПФ, во время
проведения
плазмафереза
ЛПНП с применением
декстрасульфата.
Развития
анафилактоидных
реакций
можно
избежать,
если перед
проведением
каждого
плазмафереза
временно прекращать
лечение
ингибиторами
АПФ.

Анафилактоидные
реакции во
время десенсибилизирующей
терапии.
Сообщалось о
возможности
возникновения
анафилактоидных
реакций у
пациентов,
принимающих
ингибиторы
АПФ во время
десенсибилизации
лекарственными
средствами,
содержащими
пчелиный яд.
Этих реакций
можно
избежать при
временном прекращении
применения
ингибиторов
АПФ, но реакции
могут
возникнуть
вновь при
неосторожном
возобновлении
лечения.

Нейтропения/агранулоцитоз/тромбоцитопения/анемия. Среди
пациентов,
принимающих
ингибиторы АПФ,
были зарегистрированы
случаи
нейтропении/агранулоцитоза,
тромбоцитопении
и анемии. У
пациентов с
нормальной
функцией
почек и при отсутствии
других
факторов
риска
нейтропения
возникает
редко.
Периндоприл
следует
назначать
очень
осторожно
пациентам с коллагенозами,
во время
терапии
иммуносупрессорами,
аллопуринолом
или
прокаинамидом,
или при сочетании
этих
отягощающих
факторов, особенно
если есть
нарушения
функции
почек. У
некоторых
пациентов
отмечалось
развитие
серьездных
инфекционных
заболеваний, иногда
резистентных
к
интенсивной
антибиотикотерапии.
Если
периндоприл
назначать
таким пациентам,
рекомендуется
периодически
контролировать
количество
лейкоцитов в
крови. Также
пациенты
должны знать,
что
необходимо извещать
о любом
проявлении
инфекционного
заболевания
(боль в горле,
лихорадка).

Реноваскулярная
гипертензия. У
пациентов с
двусторонним
стенозом
почечных
артерий или
стенозом
единственной
функционирующей
почки при
лечении
ингибиторами
АПФ повышается
риск
возникновения
артериальной
гипотензии и
почечной
недостаточности
(см. раздел
«Противопоказания»).
Применение
диуретиков
может быть
благоприятным
фактором.
Снижение
функции
почек может
сопровождаться
лишь
незначительными
изменениями
уровня
креатинина в
сыворотке
крови даже у
пациентов с
односторонним
стенозом
почечной
артерии.

Двойная
блокада РААС. Существуют
данные, что
одновременный
прием
ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискирена
повышает риск
возникновения
артериальной
гипотензии,
гиперкалиемии
и снижения
функции
почек
(включая
острую почечную
недостаточность).
Поэтому
двойная
блокада РААС
путем
одновременного
приема
ингибиторов
АПФ,
блокаторов
рецепторов
ангиотензина
II или
алискиреном
не рекомендуется
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).
Если лечение
с
одновременным
применением
двух
блокаторов
РААС считается
абсолютно
необходимым,
оно может
происходить
только под
наблюдением
специалиста
и при условии
частого
тщательного
мониторинга
функции
почек, уровня
электролитов
и артериального
давления.
Ингибиторы
АПФ и
блокаторы рецепторов
ангиотензина
II не следует
применять
одновременно
пациентам с
диабетической
нефропатией.

Первичный
альдостеронизм. Пациенты с
первичным
гиперальдостеронизмом,
как правило,
не отвечают
на лечение антигипертензивными
лекарственными
средствами, которые
действуют
путем
подавления
ренин-ангиотензиновой
системы.
Поэтому
таким пациентам
применять
данное
лекарственное
средство не
рекомендуется.

Меры
предосторожности,
связанные с периндоприлом

Гипотензия. Ингибиторы
АПФ могут
вызвать
резкое
снижение
артериального
давления.

Симптоматическая
гипотензия
редко наблюдается
у пациентов с
неосложненной
гипертензией
и чаще
возникает у
пациентов с
гиповолемией,
например при
терапии
диуретиками,
при
бессолевой
диете, при
гемодиализе,
диарее или
рвоте, или у
пациентов с
тяжелой
ренинзависимой
гипертензией
(см. разделы
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»
и «Побочные
реакции»). У пациентов
с высоким
риском
возникновения
симптоматической
гипотензии, а
также  у пациентов
с
ишемической
болезнью
сердца или с
цереброваскулярными
заболеваниями,
у которых
чрезмерное
снижение
артериального
давления
может
привести к
развитию инфаркта
миокарда или
инсульта, при
применении
лекарственного
средства
ПЕРИНДОПРЕС® А
следует
тщательно
контролировать
артериальное
давление,
функцию
почек, а
также концентрацию
калия в
сыворотке
крови.

При
возникновении
гипотензии
пациента необходимо
перевести в
горизонтальное
положение и,
в случае
необходимости,
ввести внутривенно
0,9 % раствор
хлорида
натрия.
Транзиторная
гипотензия в
начале
лечения не
является
противопоказанием
для
дальнейшего
приема лекарственного
средства,
который
обычно можно
продолжать,
после восстановления
объёма
циркулирующей
крови и
нормализации
артериального
давления.

Стеноз
аортального
и
митрального
клапанов/гипертрофическая
кардиомиопатия. Ингибиторы
АПФ следует с
осторожностью
назначать пациентам
со стенозом
митрального
клапана и
обструкцией
выхода из
левого
желудочка
(аортальный
стеноз или
гипертрофическая
кардиомиопатия).

Нарушения
функции
почек.
При почечной
недостаточности
(клиренс креатинина
<60 мл/мин)
рекомендуется
индивидуальный
подбор доз
каждого из
компонентов лекарственного
средства (см.
раздел «Способ
применения и
дозы»).
Рутинный мониторинг
уровня калия
и креатинина
в крови
является
частью
обычной
медицинской
практики для
пациентов с
нарушениями
функции
почек (см.
раздел
«Побочные
реакции»). На
фоне приема
ингибиторов
АПФ у
некоторых
пациентов с
двусторонним
стенозом
почечных
артерий или
стенозом
артерии
единственной
функционирующей
почки может
наблюдаться
обратимое
повышение концентрации
мочевины в
крови и
креатинина в
сыворотке
крови. Это
более
характерно для
пациентов с
почечной
недостаточностью.
Наличие
реноваскулярной
гипертензии
повышает
риск
возникновения
тяжёлой
гипотензии и
почечной
недостаточности. Наличие
реноваскулярной
гипертензии
повышает
риск
возникновения
тяжелой
гипертензии
и почечной
недостаточности.
У некоторых
пациентов с
артериальной
гипертензией,
у которых до
начала
лечения не
было
выявлено
реноваскулярных
заболеваний,
развивалось
повышение
мочевины крови
и креатинина
сыворотки
крови, обычно
незначительное
и временное,
особенно
когда периндоприл
назначали
одновременно
с диуретиком.
Это более
характерно
для пациентов
с существующими
нарушениями
функции
почек.

Печеночная
недостаточность. Редко
прием
ингибиторов
АПФ был
связан с синдромом,
который
начинается с
холестатической
желтухи и
развивается
в скоротечный
некроз
печени,
иногда с
летальным
исходом.
Механизм
возникновения
этого
синдрома
неизвестен.
Пациенты, у
которых на
фоне приема
ингибитора
АПФ
развивается
желтуха или
происходит
значительное
повышение
уровня
печеночных ферментов,
должны
прекратить
прием ингибитора
АПФ и
получить
соответствующее
медицинское
обследование
и лечение (см. раздел
«Побочные
реакции»).

Расовый
фактор.
Ингибиторы
АПФ чаще
вызывают
возникновение
ангионевротического
отека у
пациентов негроидной
расы, чем у
пациентов других
рас. Как и
другие
ингибиторы
АПФ,
периндоприл
менее
эффективно
снижает
артериальное
давление у
пациентов негроидной
расы с
гипертензией,
чем у
пациентов
других рас,
что,
возможно,
объясняется
низким уровнем
ренина в
крови этих
пациентов.

Кашель.
Сообщалось о
возникновении
кашля во время
приема
ингибиторов
АПФ. Этот
кашель является
непродуктивным,
длительным и
прекращается
после отмены
лекарственного
средства.
Кашель,
вызванный
приемом
ингибиторов
АПФ, должен
быть частью
дифференциального
диагноза
кашля.

Хирургическое
вмешательство/анестезия. При
хирургическом
вмешательстве
или при
проведении
анестезии,
особенно при применении
анестетика,
который
приводит к
снижению
артериального
давления,
ПЕРИНДОПРЕС®
А может
блокировать
образование
ангиотензина
II после
компенсаторного
высвобождения
ренина.
Лекарственное
средство
следует отменить
за один день
до
хирургического
вмешательства.
Если
развилась
гипотензия и
считается,
что она
вызвана
именно этим
механизмом,
состояние
больного
можно
нормализовать
увеличением
объема
циркулирующей
крови.

Гиперкалиемия. У
некоторых
пациентов на
фоне приема
ингибиторов
АПФ, в том
числе
периндоприла,
отмечалось
увеличение
концентрации
калия в
сыворотке
крови. К
факторам
риска
возникновения
гиперкалиемии
относятся
почечная
недостаточность
или снижение функции
почек,
возраст (от 70
лет),
сахарный
диабет, интеркуррентные
состояния,
такие как
дегидратация,
острая
сердечная
декомпенсация,
метаболический
ацидоз и
одновременное
применение с
калийсберегающими
диуретиками
(спиронолактон,
эплеренон,
триамтерен
или
амилорид), с
пищевыми
добавками,
содержащими
калий, или
заменителями
соли с
калием; или
прием других
лекарственных
средств,
вызывающих повышение
концентрации
калия в
сыворотке
крови
(гепарин,
ко-тримоксазол,
также известный
как
триметоприм/сульфаметоксазол).
Применение
пищевых
добавок,
содержащих калий,
калийсберегающих
диуретиков
или заменителей
соли с
калием,
особенно у
пациентов с
нарушениями
функции
почек, может
привести к
значительному
повышению
уровня калия
в сыворотке крови.
Гиперкалиемия
может
вызвать
серьезную,
иногда
летальную
аритмию. Если
одновременное
применение
периндоприла
и любого из
вышеупомянутых
веществ
считается уместным,
их следует
применять с
осторожностью
и часто
контролировать
уровень
калия в
сыворотке
крови (см.
раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Пациентам
с сахарным
диабетом,
принимающим
пероральные
сахароснижающие
средства или
получающим
инсулин,
необходимо
тщательно
контролировать
уровень
гликемии в
течение
первого месяца
терапии
ингибиторами
АПФ (см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Меры
предосторожности,
связанные с амлодипином

Безопасность
и
эффективность
применения
амлодипина в
состоянии
гипертонического
криза
доказано не
было.

Сердечная
недостаточность.
Таким
пациентам назначать
амлодипин
следует с
осторожностью.
В длительном
плацебо-контролируемом
исследовании
с участием
пациентов с
сердечной
недостаточностью
тяжелой
степени (III−IV
функциональных
классов по NYHA)
при применении
амлодипина
частота
случаев
развития ангионевротического
отека легких
была выше по
сравнению с
применением
плацебо (см. раздел
«Фармакодинамика»).
Антагонисты
кальция,
включая
амлодипин,
необходимо
назначать с
осторожностью
пациентам с
застойной
сердечной
недостаточностью,
так как они
могут повышать
риск
развития
кардиоваскулярных
событий и
летальности
в будущем.

Печеночная
недостаточность. У
пациентов с
нарушениями
функции
печени
период
полувыведения
амлодипина
является
удлиненным и
значение AUC высокое;
рекомендации
относительно
дозирования не
определены.
Поэтому
лечение
амлодипином
необходимо начинать
с низких доз
и с
осторожностью
как в начале
лечения, так
и при
повышении
доз. Пациентам
с нарушениями
функции
печени
тяжелой
степени
может потребоваться
постепенный
подбор доз и
тщательный
мониторинг.

Пациенты
пожилого
возраста. Повышение
доз у
пациентов
пожилого
возраста
должно
происходить
с
осторожностью
(см. разделы «Фармакодинамика»
и «Способ
применения и
дозы»).

Почечная
недостаточность.
Таким
пациентам
амлодипин можно
применять в
обычных дозах.
Колебания
концентрации
амлодипина в плазме
крови не
зависят от
степени
почечной
недостаточности.
Амлодипин не
выводится
при диализе.

Меры
предосторожности,
связанные с лекарственным
средством ПЕРИНДОПРЕС®
А

Важная
информация о
вспомогательных
веществах. В
состав
лекарственного
средства
входит лактоза,
поэтому
пациентам с
врожденной
непереносимостью
галактозы,
синдромом
мальабсорбции
глюкозы и
галактозы,
недостаточностью
лактазы
Лаппа не
рекомендуется
его назначать.

Взаимодействия.
Одновременное
применение
лития,
калийсберегающих
лекарственных
средств,
пищевых
добавок,
содержащих
калий, или
дандролена с лекарственным
средством ПЕРИНДОПРЕС®
А не
рекомендуется
(см. раздел
«Взаимодействие
с другими
лекарственными
средствами и
другие виды
взаимодействий»).

Применение
в период
беременности
или кормления
грудью.

Применение
лекарственного
средства ПЕРИНДОПРЕС®
А
противопоказано
в период
беременности.

Применение
лекарственного
средства не рекомендуется
в период
кормления
грудью. В случае
необходимости
применения
лекарственного
средства кормление
грудью
следует
прекратить.

Беременность

Периндоприл. Применение
ингибиторов АПФ
противопоказано
в период
беременности.
Убедительных
эпидемиологических
доказательств
тератогенного
риска при
применении
ингибиторов
АПФ на протяжении
I триместра
беременности
нет, однако
нельзя
исключать
небольшое
повышение
этого риска.
В тех
случаях,
когда продолжение
лечения
ингибиторами
АПФ считается
обязательным,
пациентки,
планирующие
беременность,
должны быть
переведены
на альтернативные
антигипертензивные
средства,
которые имеют
подтвержденные
данные о
безопасности
при
применении в
период
беременности.
Если в период
лечения
подтверждается
беременность,
лечение
ингибиторами
АПФ следует
немедленно
прекратить и
при
необходимости
заменить другим
лекарственным
средством,
разрешенным
для
применения у
беременных.
Известно, что
прием
ингибиторов
АПФ во время II
и III триместров
беременности
приводит к
фетотоксичности
(нарушение
функции
почек,
маловодие, замедление
формирования
костной
ткани черепа)
и к
неонатальной
токсичности
(почечная недостаточность,
артериальная
гипотензия, гиперкалиемия).
Если же прием
ингибиторов АПФ
имел место со
ІІ триместра
беременности,
рекомендуется
ультразвуковое
обследование
функции почек
и строения
черепа
новорожденного.
За
новорожденными,
чьи матери в
период
беременности
принимали
ингибиторы
АПФ, следует
наблюдать
для своевременного
выявления и
коррекции
артериальной
гипотензии.

Амлодипин. Данных
относительно
безопасности
применения амлодипина
у беременных
женщин до настоящего
времени
недостаточно.

В
исследованиях
на животных
токсическое воздействие
на
репродуктивность
наблюдалась
при введении
высоких доз.
Применение
лекарственного
средства в
период беременности
рекомендуется
только в
случае отсутствия
безопасного
альтернативного
лечения и
когда
заболевание имеет
больший риск
для матери и
плода.

Период
кормления
грудью

Периндоприл. Не
рекомендуется
применение периндоприла
в период
кормления
грудью в
связи с
отсутствием
данных. Во
время
кормления
грудью желательно
назначить
альтернативное
лечение с
более исследованным
профилем
безопасности,
особенно во
время
кормления
новорожденного
или недоношенного
младенца.

Амлодипин. Проникает в
грудное
молоко. Доза,
полученная
младенцем,
оценивалась
на
межквартальной
основе и
находится в
диапазоне 3‑7 %
с
максимальным
значением 15 %
от принятой
матерью дозы.
Влияние
амлодипина
на младенцев
не известно. Решение
о
продлении/прекращении
кормления
грудью или
продолжении/прекращении
лечения
амлодипином
следует
принимать, учитывая
пользу от
кормления
грудью для
ребенка и
пользу от лечения
амлодипином
для матери.

Фертильность

Об
обратимых
биохимических
изменениях в головке
сперматозоида
сообщалось у
некоторых
пациентов,
которые
лечились
блокаторами
кальциевых
каналов.
Клинические
данные относительно
потенциального
влияния
амлодипина
на
фертильность
недостаточны.
Известно, что
в
исследовании
на крысах
было выявлено
побочное
действие на
фертильность
самцов крыс.

Способность
влиять на
скорость
реакции при
управлении
автотранспортом
или другими механизмами.

Исследования
о влиянии
лекарственного
средства
ПЕРИНДОПРЕС®
А на
способность
управлять
транспортными
средствами и
работать с
механизмами
не проводились.
Амлодипин
может
оказать незначительное
или
умеренное
влияние на
способность
управлять
транспортными
средствами и
работать с
механизмами.
Возможно
нарушение
реакции
водителя в
случае
возникновения
головокружения,
головной
боли,
слабости,
утомляемости
или тошноты.
Рекомендуется
соблюдать
осторожность,
особенно в
начале
лечения.

Способ
применения и
дозы.

Для
перорального
применения.

Взрослым
следует
назначать по
1 таблетке в сутки
однократно,
желательно
утром перед
едой. Таблетка
не подлежит
разделу.

Дозу
следует
подбирать
индивидуально
для каждого
пациента с
учетом
показаний
для применения,
течения
заболевания
и
показателей
артериального
давления.

Максимальная
суточная
доза - 1
таблетка ПЕРИНДОПРЕС®
А 8 мг/10 мг в
сутки.

Пациенты из
групп риска -
см. раздел «Особенности
применения».

Пациенты
с нарушениями
функции
почек и
пациенты
пожилого
возраста (см. разделы
«Особенности
применения»
и «Фармакокинетика»).
Выведение
периндоприлата
снижается у
пациентов с почечной
недостаточностью
и у пациентов
пожилого
возраста,
поэтому во
время лечения
необходимо
проводить
регулярный
контроль
уровня
креатинина и
калия.

ПЕРИНДОПРЕС®
А можно
назначать
пациентам с
клиренсом креатинина
≥ 60 мл/мин и не
следует
назначать пациентам
с клиренсом
креатинина <60
мл/мин. Таким
пациентам
рекомендуется
индивидуальный
подбор дозы
каждого из
компонентов
лекарственного
средства отдельно.

При условии
хорошей
переносимости
дозы
амлодипина
являются
одинаковыми
для
пациентов
молодого и
пожилого
возраста. Для
пациентов
пожилого
возраста
рекомендуется
обычный
режим
дозирования,
но повышение
дозы
необходимо
выполнять с
осторожностью.

Концентрация
амлодипина в
плазме крови
не зависит от
степени
нарушения
функции
почек.

Амлодипин
не выводится
при диализе.

Пациенты
с нарушениями
функции
печени
(см. разделы
«Особенности
применения»
и «Фармакокинетика»).
Отсутствуют
рекомендации
по
дозированию
для
пациентов с
легкими и
умеренными
нарушениями
функции
печени,
поэтому
подбор дозы
должен быть
осторожным,
начинать
следует с
самых низких
доз (см. разделы
«Особенности
применения»
и «Фармакокинетика»).
Для выбора
оптимальной
начальной и
поддерживающей
дозы
лекарственного
средства
пациентам с нарушениями
функции
печени
необходимо
отдельно
подбирать
дозу
амлодипина и
периндоприла.
Исследования
фармакокинетики
амлодипина у пациентов
с тяжелыми
нарушениями
функции
печени не
проводились.
Пациентам с
нарушениями
функции
печени
тяжелой
степени
прием амлодипина
следует
начинать с
низких доз и
повышать
постепенно.

Дети.

ПЕРИНДОПРЕС® А не рекомендуется
назначать детям
из-за
отсутствия
исследований
с участием этой
группы пациентов.

Передозировка.

О случаях
передозировки
лекарственного
средства
ПЕРИНДОПРЕС®
А не
сообщалось.
Данные о
сознательной
передозировке
амлодипина
ограничены.

Симптомы. Имеющиеся
данные
предполагают,
что прием очень
больших доз
может
привести к
чрезмерной
периферической
вазодилатации
и вероятному
возникновению
рефлекторной
тахикардии.
Сообщалось о
выраженной,
возможно,
длительной
системной
гипотензии и
шоке с
летальным
исходом.

Лечение: Клинически
выраженная
гипотензия,
вызванная
передозировкой
амлодипина,
требует активной
кардиоваскулярной
помощи, в
частности
частого
мониторинга
функции
сердца и
дыхательной
функции, придание
пациенту
горизонтального
положения с
приподнятыми
нижними
конечностями,
и требует
внимательного
наблюдения
за объемом
циркулирующей
крови и
мочеотделением.

Назначение
вазоконстриктора
может быть
полезным в
восстановлении
тонуса
сосудов и
артериального
давления,
если
отсутствуют
противопоказания.
Внутривенное
введение
кальция
глюконата
может помочь
устранению
последствий
блокады
кальциевых
каналов. В некоторых
случаях
уместно промывание
желудка.
Исследования
на здоровых
добровольцах
показало, что
прием активированного
угля через 2
часа после
приема 10 мг
амлодипина
снижает
скорость
абсорбции
амлодипина в
организме. В
системном
кровообращении
амлодипин
имеет
высокий
уровень связывания
с белками
крови,
поэтому
назначение
гемодиализа
неэффективно.

Информация
о
передозировке
периндоприла
ограничена.
При
передозировке
ингибиторов
АПФ могут
возникнуть
гипотензия,
циркуляторный
шок,
нарушение
электролитного
баланса,
почечная
недостаточность,
гипервентиляция,
тахикардия,
пальпитация,
брадикардия,
головокружение,
тревога и
кашель.

При
передозировке
рекомендуется
введение
раствора
хлорида
натрия 0,9 %. При возникновении
гипотензии
пациенту
необходимо
придать
горизонтальное
положение.
Следует
рассмотреть
возможность
проведения инфузии
с
ангиотензином
II и/или внутривенного
введения
катехоламинов.
Периндоприл
может быть
выведен из
системного
кровообращения
с помощью
гемодиализа
(см. раздел
«Особенности
применения»).
При возникновении
устойчивой к
лечению
брадикардии
может быть
рекомендовано
применение
искусственного
водителя
ритма.
Необходимо
установить
постоянный
мониторинг
по основным
показателям
жизнедеятельности,
уровнем
концентрации
электролитов
и креатинина
в сыворотке крови.

Побочные
реакции.

Наиболее
частыми
побочными
реакциями, о
которых
сообщалось
при
отдельном
применении
периндоприла
и амлодипина:
отеки, сонливость,
головокружение,
головная
боль (особенно
в начале
лечения),
нарушения
вкуса (дисгевзия),
парестезии,
нарушение
зрения (включая
двоение в
глазах), шум в
ушах, вертиго,
пальпитация,
приливы,
гипотензия (и
связанные с
ней
симптомы),
одышка,
кашель, боль
в животе,
тошнота,
рвота,
диспепсия,
изменение
ритма
дефекации,
диарея,
запор, зуд,
сыпь, экзантема,
отек
суставов
(отек лодыжек),
спазмы мышц,
повышенная
утомляемость,
астения.

При
применении
периндоприла
или амлодипина
наблюдались
следующие
побочные
реакции,
которые
приведены
отдельно и
классифицированы
согласно со
словарем
стандартизированной
медицинской
терминологии
MedDRA по системам
организма и с
частотой
возникновения:
очень часто
(≥1/10); часто (≥1/100 до
<1/10); не часто (>1/1000
до <1/100); редко (>1/10000
до <1/1000); очень
редко (<1/10000); частота
неизвестна
(не может
быть
определена
согласно
имеющейся
информации).

Системы
органов по
класификации
MedDRA

Побочные
реакции

Частота

Амлодипин

Периндоприл

Інфекции
и инвазии

Ринит

нечасто

очень
редко

Со
стороны
системы
крови и лимфатической
системы

Эозинофилия

–

нечасто *

Лейкопения/нейтропения
(см. раздел
«Особенности
применения»)

очень
редко

очень
редко

Агранулоцитоз
или
панцитопения
(см. раздел
«Особенности
применения»)

–

очень
редко

Тромбоцитопения
(см. раздел
«Особенности
применения»)

очень
редко

очень
редко

Энзимоспецифическая
гемолитическая
анемия у пациентов
с вражденной
недостаточностью
глюкозо-6-фосфатдегидрогеназы
(см. раздел
«Особенности
применения»)

–

очень
редко

Со
стороны иммунной
системы

Повышенная
чувствительность

очень
редко

нечасто

Со
стороны метаболизма
и обмена веществ

Гипогликемия
(см. раздел
«Особенности
применения»)
и «Взаимодействие
с другими лекарственными
средствами
и другие
виды
взаимодействий»)

–

нечасто*

Гиперкалиемия,
которая
исчезает после
отмены
препарата (см.
раздел
«Особенности
применения»)

–

нечасто*

Гипонатриемия

–

нечасто*

Гипергликемия

очень
редко

–

Психические
расстройства

Бессонница

нечасто

–

Нарушение
настроения
(включая тревогу)

нечасто

нечасто

Депрессия

нечасто

–

Нарушение
сна

–

нечасто

Со
стороны нервной
системы

Сонливость
(особенно в
начале лечения)

часто

нечасто*

Головокружение
(особенно в
начале
лечения)

часто

часто

Головная боль
(особенно в
начале
лечения)

часто

часто

Тремор

нечасто

–

Нарушение
вкуса
(дисгевзия)

нечасто

часто

Гипестезия

нечасто

–

Парестезия

нечасто

часто

Потеря
сознания

нечасто

нечасто*

Нарушение
сознания

редко

очень
редко

Гипертонус

очень
редко

–

Периферическая
нейропатия

очень
редко

–

Цереброваскулярные
события могут
возникать вследствие
чрезмерного
снижения артериального
давления у
пациентов
группы высокого
риска (см.
раздел
«Особенности
применения»)

–

очень
редко

Экстрапирамидные
расстройства
(экстрапирамидный
синдром)

частота
неизвестна

–

Со
стороны органов
зрения

Нарушения
зрения

часто

часто

Двоение в
глазах

часто

–

Со
стороны органов
слуха и лабиринта

Звон в ушах

нечасто

часто

Вертиго

–

часто

Со
стороны сердца

Пальпитация

часто

нечасто*

Тахикардия

–

нечасто*

Стенокардия
(см. раздел
«Особенности
применения»)

–

очень
редко

Инфаркт миокарда
может возникать
вследствие
чрезмерного
снижения артериального
давления у
пациентов
группы высокого
риска (см.
раздел
«Особенности
применения»)

очень
редко

очень
редко

Аритмия (в
том числе
брадикардия,
желудочковая
тахикардия и
фибрилляция
предсердий)

нечасто

очень
редко

Со
стороны сосудистой
системы

Приливы

часто

–

Гипотензия
(и связанные с
ней симптомы)

нечасто

часто

Феномен
Рейно

-

частота
неизвестна

Васкулит

очень
редко

нечасто*

Со
стороны респираторной
системы,
органов
грудной клетки
и средостения

Одышка

часто

часто

Кашель

нечасто

часто

Бронхоспазм

–

нечасто

Эозинофильная
пневмония

–

очень
редко

Со
стороны гепатобилиарной
системы

Гепатит, желтуха

очень
редко

–

Цитолитический
или
холестатический
гепатит (см.
раздел
«Особенности
применения»)

–

очень
редко

Повышение
уровня печеночных
ферментов (преимущественно
вызванные
холестазом)

очень
редко

–

Со
стороны желудочно-кишечного
тракта

Гиперплазия
десен

очень
редко

–

Боль в
животе

часто

часто

Тошнота

часто

часто

Рвота

нечасто

часто

Диспепсия

часто

часто

Смена ритма
дефекации

часто

–

Сухость во
рту

не часто

нечасто

Диарея

часто

часто

Запор

часто

часто

Панкреатит

очень
редко

очень
редко

Гастрит

очень
редко

–

Со
стороны
кожи и
подкожной
ткани

Ангионевротический
отек Квинке

очень
редко

–

Ангионевротический
отек лица,
конечностей,
губ,
слизистых
оболочек,
языка,
голосовой
щели и/или
гортани (см.
раздел
«Особенности
применения»)

очень
редко

нечасто

Мультиформная
эритема

очень
редко

очень
редко

Алопеция

нечасто

–

Пурпура

нечасто

–

Обесцвечивание
кожи

нечасто

–

Гипергидроз

нечасто

нечасто

Зуд

нечасто

часто

Сыпь,
экзантема

нечасто

часто

Крапивница
(см. раздел
«Особенности
применения»)

нечасто

нечасто

Реакции
фоточувствительности

очень
редко

нечасто*

Пемфигоид

–

нечасто*

Усиление
симптомов
псориаза

–

редко

Синдром
Стивенса-Джонсона

очень
редко

–

Эксфолиативный
дерматит

очень
редко

–

Токсический
эпидермальный
некролиз

частота
неизвестна

–

Со
стороны скелетно-мышечной

системы и
соединительной

ткани

Отек
суставов (отек
щиколоток)

часто

–

Артралгия

нечасто

нечасто*

Миалгия

нечасто

нечасто*

Спазмы мышц

часто

часто

Боль в спине

нечасто

–

Со
стороны почек
и системы мочевыделения

Нарушение мочеиспускания,
никтурия, поллакиурия
(частое мочевыпускание)

нечасто

–

Почечная
недостаточность

–

нечасто

Острая почечная
недостаточность

–

очень
редко

Со
стороны репродуктивной
системы и молочных
желез

Эректильная
дисфункция

нечасто

нечасто

Гинекомастия

нечасто

–

Общие
нарушения

Отеки

очень
редко

–

Периферические
отеки

–

нечасто*

Повышенная
утомляемость

часто

–

Боль в
грудной клетке

нечасто

–

Астения

часто

часто

Боль

нечасто

–

Недомогание

нечасто

–

Гипертермия

–

нечасто*

Исследования

Увеличение
массы тела, уменьшение
массы тела

нечасто

–

Увеличение
уровня мочевины
в крови

–

нечасто*

Увеличение
уровня
креатинина в
крови

–

нечасто*

Увеличение
уровня билирубина
в крови

–

редко

Увеличение
уровня
печеночных
ферментов

–

редко

Снижение уровня
гемоглобина
и
гематокрита

–

очень
редко

Повреждения,
отравления и
осложнения применения

Падения

–

нечасто*

*Частоту
было
рассчитано
по данным
спонтанных
сообщений о
побочных
реакциях,
выявленных в
ходе
клинических
исследований.

При
применении
других
ингибиторов
АПФ сообщалось
о случаях
возникновения
синдрома
нарушения
секреции
антидиуретического
гормона (СНАДГ).
Поэтому
можно
расценивать
СНАДГ как
вероятное
осложнение,
связанное с
применением
ингибиторов
АПФ, в том
числе
периндоприла,
с частотой
возникновение
«очень редко».

Сообщения
о
подозреваемых
побочных
реакциях.

Сообщения
о
подозреваемых
побочных реакциях
после
регистрации
лекарственного
средства
является
важной
процедурой.
Это позволяет
продолжать
мониторинг
соотношения
«польза/риск»
для
соответствующего
лекарственного
средства.
Медицинским
работникам
необходимо
сообщать о
любых подозреваемых
побочных
реакциях
через
национальную
систему сообщений.

Срок
годности. 1,5
года.

Условия
хранения.

Хранить
в
оригинальной
упаковке при
температуре
не выше 25 °С.
Хранить в
недоступном для
детей месте.

Упаковка.

По 10
таблеток в
контурной ячейковой
упаковке; по 3
контурные ячейковые
упаковки в
пачке.

Категория
отпуска. По
рецепту.

Производитель.
ЧАО
«Фармацевтическая
фирма
«Дарница».

Местонахождение
производителя
и адрес места
осуществления
его
деятельности.

Украина,
02093, г.
Киев, ул.
Бориспольская,
13.