ІНСТРУКЦІЯ

для медичного застосування лікарського засобу

ДОРЕЗ®

(DOREZ®)

Склад:

діюча речовина: бісопролол (bisoprolol);

1 таблетка, вкрита плівковою оболонкою, містить бісопрололу фумарату 5 мг або 10 мг;

допоміжні
речовини: целюлоза мікрокристалічна
силіконізована (целюлоза мікрокристалічна 98 %/кремнію діоксид колоїдний
безводний 2 %); кросповідон;  гліцерoл дибегенат;

оболонка:

таблетки 5 мг – опадрай жовтий 02B32859 (гіпромелоза, макрогол 400, титану діоксид (Е 171), заліза оксид
жовтий (Е 172));

таблетки 10 мг – опадрай жовтий 02F32202 (гіпромелоза, макрогол 400, титану діоксид (Е 171), заліза оксид
жовтий (Е 172)).

Лікарська
форма. Таблетки, вкриті плівковою оболонкою.

Основні фізико-хімічні властивості:

таблетки 5 мг: круглі двоопуклі, вкриті плівковою оболонкою таблетки
жовтого кольору, з рискою з одного боку;

таблетки 10 мг: круглі двоопуклі, вкриті плівковою оболонкою таблетки вохряно-жовтого
кольору, з рискою з одного боку.

Фармакотерапевтична
група. Селективні блокатори
бета-адренорецепторів.

Код АТX С07А В07.

Фармакологічні властивості.

Фармакодинаміка.

Бісопролол – сильнодіючий селективний бета1-адреноблокатор,
без власної симпатоміметичної активності, не має мембраностабілізуючої дії.

Механізм його гіпотензивної дії неясний, проте відомо, що бісопролол
помітно знижує рівень реніну у плазмі крові.

У пацієнтів зі стенокардією блокада бета1-рецепторів призводить
до зниження серцевої діяльності і, отже, до зниження потреби міокарда у кисні. Ефективний при лікуванні стабільної хронічної
помірної і тяжкої серцевої недостатності зі зниженою систолічною функцією
шлуночків.

Фармакокінетика.

Бісопролол майже повністю всмоктується зі шлунково-кишкового тракту.
Унаслідок незначної метаболізації при першому проходженні через печінку можна
зробити висновок, що бісопролол має високу біодоступність. Вживання  їжі не впливає на абсорбцію бісопрололу.

Активних метаболітов  не існує.

Препарат виводиться рівною мірою через печінку і нирки. Період
напіввиведення з плазми крові (10-12 годин) забезпечує ефективність  протягом
24 годин після прийому 1 раз на добу.

Клінічні характеристики.

Показання.

-   Артеріальна гіпертензія;

-   ішемічна хвороба серця (стенокардія);

-   хронічна серцева недостатність із
систолічною дисфункцією лівого шлуночка у комбінації з інгібіторами АПФ,
діуретиками, у разі необхідності – серцевими глікозидами.

Протипоказання.

-     Гостра серцева недостатність або
серцева недостатність у стадії декомпенсації, що  потребує інотропної терапії;

-     кардіогенний шок;

-     атріовентрикулярна блокада II і III
ступеня (за винятком такої у пацієнтів зі штучним   водієм ритму);

-     синдром слабкості синусового вузла;

-     синоатріальна блокада;

-     симптоматична брадикардія;

-     симптоматична артеріальна гіпотензія;

-     тяжка форма бронхіальної астми;

-     пізні стадії порушення периферичного
кровообігу або хвороба Рейно;

-     феохромоцитома, що не лікувалася;

-     метаболічний ацидоз;

-     підвищена чутливість до бісопрололу або до інших компонентів препарату.

Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види
взаємодій.

Комбінації, які не рекомендовано
застосовувати.

Лікування хронічної серцевої недостатності.

Антиаритмічні засоби І класу (наприклад хінідин, дизопірамід, лідокаїн,
фенітоїн, флекаїнід, пропафенон): можливе потенціювання ефекту щодо
атріовентрикулярної провідності та посилення негативного інотропного ефекту.

Усі показання.

Антагоністи кальцію групи верапамілу та меншою мірою дилтіазему: негативний
вплив на скоротливу здатність міокарда і АV-провідність. В/в введення
верапамілу у пацієнтів, які знаходяться на терапії бета-блокаторами, може
призвести до розвитку вираженої артеріальної гіпотензії і АV-блокади.

Антигіпертензивні препарати центральної дії (наприклад, клонідин,
метилдопа, моксонідин, рилменідин): призводять до прогресування серцевої
недостатності унаслідок зниження центрального симпатичного тонусу (зменшення
частоті серцевих скорочень, серцевого викиду, вазодилатації). Раптова відміна
препарату, особливо якщо попередньо було припинено прийом бета-блокаторів, може
призвести до рикошетної гіпертензії.

Комбінації, які слід застосовувати з
обережністю.

Лікування артеріальної гіпертензії або ішемічної хвороби
серця (стенокардії).

Антиаритмічні засоби І класу (наприклад хінідин, дизопірамід, лідокаїн,
фенітоїн, флекаїнід, пропафенон): можливе потенціювання ефекту щодо
атріовентрикулярної провідності та посилення негативного інотропного ефекту.

Усі показання.

Антагоністи кальцію дигідропіридинового ряду (наприклад,
ніфедипін, фелодипін і амлодипін): призводять до збільшення ризику розвитку
артеріальної гіпотензії. Не виключається можливість зростання негативного
впливу на інотропну функцію міокарда у пацієнтів із серцевою недостатністю.

Антиаритмічні препарати III класу (наприклад, аміодарон):
можливе потенціювання впливу на атріовентрикулярну провідність.

Бета-блокатори місцевої дії (наприклад, очні краплі для
лікування глаукоми): посилюють системні ефекти бісопрололу.

Парасимпатоміметики: негативно впливають
на АV-провідність і сприяють розвитку брадикардії.

Інсулін або пероральні антидіабетичні препарати: посилення гіпоглікемічного
ефекту.

Засоби для анестезії: послаблюють рефлекторну тахікардію і посилюють
антигіпертензивний ефект.

Серцеві глікозиди (препарати наперстянки): знижують ЧСС, уповільнюють
АV-провідність.

Нестероїдні протизапальні засоби (НПЗП): послаблюють гіпотензивний ефект
бісопрололу.

Бета-симпатоміметики (наприклад, орципреналін, ізопреналін, добутамін):
призводять до послаблення ефектів обох препаратів. Для лікування алергічних
реакцій можуть бути потрібні вищі дози адреналіну.

Симпатоміметики, що діють на бета- та альфа-рецептори (наприклад,
адреналін, норадреналін): спричиняють і посилюють альфа-адреноміметичний
вазоконстрикторний ефект цих препаратів, що призводить до підвищення АТ і
загострення переміжної кульгавості. Ці взаємодії характерніші при комбінації з
неселективними бета-блокаторами.

Антигіпертензивні препарати і препарати, що мають гіпотензивний потенціал
(наприклад, тріциклічні антидепресанти, барбітурати, фенотіазін): посилюють
гіпотензивний ефект.

Комбінації, які необхідно враховувати.

Мефлохін: підвищує ризик розвитку брадикардії.

Інгібітори моноамінооксидази (за винятком інгібітора МАО типу В): посилюють
гіпотензивний ефект бета-блокаторів або ризик виникнення гіпертонічного кризу.

Особливості застосування.

Лікування стабільної
хронічної серцевої недостатності із застосуванням бісопрололу слід розпочинати
з фази титрування.

Пацієнтам з ішемічною хворобою серця лікування не слід припиняти раптово
без крайньої необхідності, тому що це може призвести до транзиторного
погіршення стану. Ініціювання та припинення лікування бісопрололом вимагає регулярного
моніторингу.

На даний час немає достатнього терапевтичного досвіду лікування хронічної
серцевої недостатності у пацієнтів із наступними захворюваннями і патологічними
станами: цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), тяжкі порушення функцій
нирок, тяжкі порушення функцій печінки, рестриктивна кардіоміопатія, вроджені
вади серця, гемодинамічно значущі клапанні вади серця, інфаркт міокарда
протягом останніх 3 місяців.

Препарат слід
застосовувати з обережністю пацієнтам при таких станах:

- бронхоспазм (при
бронхіальній астмі, обструктивних захворюваннях дихальних шляхів);

- цукровий діабет зі
значними коливаннями рівня глюкози в крові; симптоми гіпоглікемії (тахікардія,
серцебиття, пітливість) можуть бути приховані;

- сувора дієта;

- проведення десенсибілізаційної
терапії. Як і інші
β-блокатори, бісопролол може посилювати чутливість до алергенів та
збільшувати важкість анафілактичних реакцій. У таких випадках лікування
адреналіном не завжди дає позитивний терапевтичний ефект;

- атріовентрикулярна блокада I ступеня;

- стенокардія Принцметала;

- облітеруючі захворювання периферичних артерій (на початку терапії можливе
посилення скарг);

- загальна анестезія.

У пацієнтів, які піддаються
загальній анестезії, бета-блокатори зменшують ризик розвитку аритмії і ішемії
міокарда під час індукції та інтубації у післяопераційний період. Пацієнтам не
рекомендується припиняти прийом підтримуючої дози бета-блокаторів у
передопераційний період. Перед хірургічним втручанням слід поінформувати
анестезіолога про лікування бета-блокаторами через можливість взаємодії з
іншими препаратами, які можуть призвести до брадиаритмії, ослаблення рефлекторної
тахікардії і зменшення здатності компенсувати втрату крові. При
необхідності відмінити бета-блокатори перед операцією дозу слід знижувати
поступово і припинити прийом за 48 годин до анестезії.

Не рекомендується одночасне
застосування бісопрололу з блокаторами кальцієвих каналів групи верапамілу і дилтіазему з антиаритмічними
препаратами I класу та
антигіпертензивними препаратами центральної дії.

Незважаючи
на те, що кардіоселективні ß-блокатори (ß1) мають менший
вплив на функцію легень порівняно із неселективними ß-блокаторами, слід
уникати їх застосування, як і всіх ß-блокаторів, при обструктивних
захворюваннях дихальних шляхів, якщо немає вагомих причин для проведення
терапії. У разі необхідності бісопролол
слід застосовувати з
обережністю. У пацієнтів із обструктивними захворюваннями дихальних шляхів
лікування бісопрололом слід розпочинати із найнижчої можливої дози та слід
спостерігати за станом пацієнтів щодо виникнення нових симптомів (таких як
задишка, непереносимість фізичних навантажень, кашель).

При бронхіальній астмі або інших хронічних
обструктивних захворюваннях легенів, які можуть спричинити симптоми, слід
одночасно з бета-блокаторами призначати бронходилататори. У разі збільшення
опору дихальних шляхів, який може виникнути у пацієнтів з астмою, може знадобитися
збільшення дози бета2-стимуляторів.

Пацієнтам із псоріазом (у т.ч. в анамнезі) можна призначити бета-блокатори, тільки коли передбачувана користь
перевищує потенційний ризик.

Пацієнтам із феохромоцитомою не слід призначати бісопролол до закінчення
лікування альфа-адреноблокаторами.

Лікування бісопрололом може маскувати симптоми тиреотоксикозу.

Можливий позитивний результат антидопінгового контролю при лікуванні
бісопрололом.

Застосування у період вагітності або годування груддю.

Вагітність. Бісопролол має фармакологічні
властивості, які можуть спричинити шкідливий вплив на перебіг вагітності та/або
розвиток плода/новонародженого. Як правило,

ß-адреноблокатори зменшують плацентарний кровотік, що може спричиняти
затримку внутрішньоутробного
розвитку, внутрішньоутробну смерть, мимовільний аборт або передчасні пологи. Можуть розвинутися побічні ефекти у
плода та новонародженого (наприклад, гіпоглікемія, брадикардія). Якщо лікування
ß-блокаторами необхідне, бажано, щоб це був

ß1-селективний адреноблокатор. У період вагітності
препарат можна застосовувати тільки тоді, коли очікувана користь для матері
перевищує потенційний ризик для плода. Необхідно  контролювати
матково-плацентарний кровотік та ріст плода. У разі шкідливого впливу на
перебіг вагітності або плід слід розглянути можливість альтернативного
лікування.

Після пологів новонароджений повинен знаходитися  під ретельним наглядом. Симптоми гіпоглікемії
та брадикардії можна очікувати протягом перших 3 діб.

Період годування груддю. Даних щодо екскреції бісопрололу у
грудне молоко або безпеки впливу на дітей грудного віку немає, тому не
рекомендується застосовувати препарат у період годування груддю.

Здатність впливати на швидкість реакції при керуванні автотранспортом або
іншими механізмами.

У ході досліджень пацієнтів з ішемічною хворобою серця препарат не впливав
на здатність керувати автомобілем. В
окремих випадках препарат може вплинути на здатність керувати
автотранспортом або працювати зі складними механізмами. Особливу увагу
необхідно приділяти на початку
лікування, при зміні дози препарату або при взаємодії з алкоголем.

Спосіб застосування та дози.

Таблетки приймати внутрішньо, не розжовуючи, запиваючи невеликою кількістю
води, зранку перед сніданком, під час або після нього, 1 раз на добу.

Артеріальна гіпертензія; ішемічна
хвороба серця (стенокардія).

Лікування слід розпочинати поступово з низьких доз із подальшим підвищенням
дози. Рекомендована доза становить 5 мг
(1 таблетка препарату по 5 мг) на добу.

У випадку помірної артеріальної гіпертензії (діастолічний тиск до 105 мм рт. ст.) підходить
доза 2,5 мг.

У разі необхідності добову дозу можна підвищити до 10 мг (1 таблетка
препарату по 10 мг) на добу. Подальше збільшення дози виправдане лише у виняткових випадках.  Максимальна рекомендована доза становить 20 мг
на добу.

Зміну та коригування дози встановлює лікар індивідуально, залежно від стану
пацієнта.

Хронічна серцева недостатність із
систолічною дисфункцією лівого шлуночка у комбінації з інгібіторами АПФ, діуретиками,
у разі необхідності – серцевими глікозидами.

Стандартна терапія хронічної серцевої недостатності: інгібітори АПФ (або
блокатори ангіотензинових рецепторів у разі непереносимості інгібіторів АПФ),
блокатори бета-адренорецепторів, діуретики і, у разі необхідності, серцеві
глікозиди.

Препарат можна призначати для лікування пацієнтів із хронічною серцевою
недостатністю без ознак загострення.

Терапію повинен проводити лікар з досвідом лікування хронічної серцевої
недостатності.

Лікування стабільної хронічної серцевої недостатності бісопрололом
розпочинається відповідно до поданої нижче схеми титрування та може
коригуватися залежно від індивідуальних реакцій організму:

– 1,25 мг* бісопрололу фумарату 1 раз на
добу протягом 1 тижня, якщо добре переноситься, підвищити до

– 2,5 мг* бісопрололу фумарату 1 раз на
добу протягом наступного 1 тижня, якщо добре переноситься, підвищити до

– 3,75 мг* бісопрололу фумарату 1 раз на
добу протягом наступного 1 тижня, якщо добре переноситься, підвищити до

– 5 мг бісопрололу фумарату 1 раз на
добу протягом наступних 4-х тижнів, якщо добре переноситься, підвищити до

– 7,5 мг бісопрололу фумарату 1 раз на
добу протягом наступних 4-х тижнів, якщо добре переноситься, підвищити до

– 10 мг бісопрололу фумарату 1 раз на
добу як підтримуюча терапія.

* На початку терапії хронічної серцевої недостатності рекомендується
застосовувати Дорез®, таблетки, вкриті плівковою оболонкою,
по 2,5 мг.

Максимальна рекомендована доза бісопрололу фумарату становить 10 мг 1 раз
на добу.

Протягом фази титрування необхідний контроль за наступними показниками
життєдіяльності (артеріальний тиск, частота серцевих скорочень) і симптомами
прогресування серцевої недостатності. Симптоми можуть розвиватися з першого дня
після початку лікування.

Модифікація лікування.

Якщо максимальна рекомендована доза погано переноситься, можливе поступове
зниження дози. Якщо під час фази титрування або після неї спостерігається
погіршення серцевої недостатності, розвивається артеріальна гіпотензія або
брадикардія, рекомендується коригування дози препарату, що може потребувати
тимчасового зниження дози бісопрололу або, можливо, призупинення лікування.
Після стабілізації стану пацієнта завжди слід розглядати можливість повторної
ініціації лікування бісопрололом.

Не слід припиняти лікування раптово, особливо пацієнтам з
ішемічною хворобою серця, оскільки це може призвести до погіршення стану
пацієнта. У разі необхідності лікування препаратом слід завершувати повільно,
поступово знижуючи дозу (наприклад, зменшуючи дозу вдвічі щотижня).

Курс лікування препаратом тривалий та залежить від
природи та тяжкості хвороби.

Пацієнти з
печінковою та нирковою недостатністю.

Артеріальна гіпертензія; ішемічна
хвороба серця.

Пацієнти з порушеннями функції печінки або нирок легкого
і середнього ступеня тяжкості зазвичай не потребують коригування дози.

Пацієнтам із тяжкими порушеннями функції нирок (КК < 20 мл/хв) і
пацієнтам із тяжкою формою печінкової недостатності максимальна добова доза – 10 мг 1 раз на добу. Є обмежені дані
щодо застосування бісопрололу пацієнтам на діалізі. Необхідності змінювати
режим дозування немає.

Хронічна серцева недостатність.

Немає даних щодо фармакокінетики бісопрололу у пацієнтів із хронічною
серцевою недостатністю одночасно з порушеннями функції печінки та/або нирок,
тому збільшувати дозу необхідно з обережністю.

При застосуванні препарату пацієнтам літнього
віку коригування дози не потрібне.

Діти.

Не
рекомендується застосовувати дітям.

Передозування.

Симптоми.

При передозуванні (наприклад, застосування добової дози 15 мг замість 7,5
мг) були зафіксовані випадки розвитку атріовентрикулярної блокади ІІІ ступеня,
брадикардії та запаморочення. Найчастішими
ознаками передозування ß-блокаторами є брадикардія, артеріальна гіпотензія, гостра серцева
недостатність, гіпоглікемія і бронхоспазм. Повідомляли про декілька випадків
передозування (максимум  2000 мг
бісопрололу), симптомами яких були брадикардія та/або гіпотензія; всі пацієнти
одужали. Існує широка варіабельність індивідуальної чутливості до однократної
високої дози бісопрололу, пацієнти із серцевою недостатністю можуть бути
чутливішими до препарату. Тому лікування слід розпочинати з поступовим
збільшенням дозування (див. розділ «Спосіб застосування та дози»).

Лікування.

У випадку передозування необхідно негайно звернутися до лікаря.

Залежно від ступеня передозування слід припинити лікування препаратом та
провести підтримуючу і симптоматичну терапію. Є обмежені дані, що бісопролол
важко піддається діалізу. При підозрі на передозування відповідно до очікуваної
фармакологічної дії та базуючись на рекомендаціях для інших ß-блокаторів,
слід розглянути нижчезазначені загальні заходи.

При брадикардії: внутрішньовенне введення атропіну. Якщо реакція відсутня,
слід з обережністю ввести ізопреналін або інший препарат з позитивним
хронотропним ефектом. У виняткових випадках може знадобитися трансвенозне
введення штучного водія ритму.

При артеріальній гіпотензії: прийом судинозвужувальних препаратів,
внутрішньовенне введення глюкагону; внутрішньовенне введення рідини.

При атріовентрикулярній блокаді II і III ступеня: ретельне спостереження та
інфузійне введення ізопреналіну або трансвенозне введення кардіостимулятора.

При загостренні хронічної серцевої недостатності: внутрішньовенне введення
діуретичних засобів і вазодилататорів; введення інотропних препаратів.

При бронхоспазмі: бронхолітичні препарати (наприклад ізопреналін), бета2-адреноміметики
та/або амінофілін.

При гіпоглікемії: внутрішньовенне введення глюкози.

Побічні реакції.

Класифікація частоти виникнення побічних реакцій: дуже
часто (≥1/10); часто (≥1/100 <1/10); нечасто (≥1/1000
<1/100); рідко (≥1/10000 <1/1000); дуже рідко (<1/10000);
невідомо (немає відповідних даних).

З боку серцево-судинної системи:

дуже часто: брадикардія (у пацієнтів із хронічною
серцевою недостатністю);

часто: ознаки погіршення серцевої недостатності (у пацієнтів із
хронічною серцевою недостатністю);

нечасто: порушення атріовентрикулярної провідності, брадикардія (у пацієнтів з артеріальною гіпертензією або ішемічною
хворобою серця), ознаки погіршення
серцевої недостатності (у пацієнтів з артеріальною гіпертензією або ішемічною
хворобою серця).

З боку
нервової системи:

часто: запаморочення*, головний біль*;

рідко: синкопе.

З боку
органів зору:

рідко: зменшення сльозовиділення (слід враховувати
при користуванні контактних лінз);

дуже рідко: кон'юнктивіт.

З боку
органів слуху:

рідко: порушення слуху.

Респіраторні,
грудні і медіастинальні порушення:

нечасто: бронхоспазм у пацієнтів із бронхіальною
астмою в анамнезі або обструктивними захворюваннями дихальних шляхів в
анамнезі;

рідко: алергічний риніт.

З боку
шлунково-кишкового тракту:

часто: нудота, блювання, діарея, запор.

З боку шкіри
і підшкірно-жирової клітковини:

рідко: реакції підвищеної чутливості (шкірний
свербіж, почервоніння шкіри, висипання);

дуже рідко: алопеція,  бета-адреноблокатори можуть призвести до
загострення псоріазу або спричинити псоріазоподібні висипання.

З боку кістково-м’язової системи:

нечасто: м'язова слабкість і судоми.

З боку печінки:

рідко: гепатит, жовтяниця.

З боку судинної
системи:

часто: нечутливість або відчуття холоду в
кінцівках, артеріальна гіпотензія (у пацієнтів із хронічною серцевою недостатністю);

нечасто: ортостатична гіпотензія (у пацієнтів із хронічною
серцевою недостатністю), артеріальна гіпотензія (у пацієнтів з артеріальною
гіпертензією або ішемічною хворобою серця).

З боку
репродуктивної системи і грудних залоз:

рідко: порушення потенції.

З боку
психіки:

нечасто: порушення сну, депресія;

рідко: нічні кошмари, галюцинації.

Лабораторні показники:

рідко: підвищення рівня тригліцеридів у крові, підвищення активності
печінкових ферментів у плазмі крові (АСТ, АЛТ).

Загальні розлади:

часто: астенія (у пацієнтів із хронічною серцевою недостатністю), підвищена
втомлюваність*;

нечасто: астенія (у пацієнтів з артеріальною гіпертензією або ішемічною
хворобою серця).

* Стосується тільки пацієнтів з артеріальною гіпертензією
або ішемічною хворобою серця. Ці симптоми зазвичай виникають на початку
терапії, слабко виражені і зникають протягом перших 1-2 тижнів.

У разі
виникнення побічних явищ або небажаних реакцій необхідно негайно проінформувати
лікаря.

Термін придатності.

3 роки.

Не застосовувати після закінчення терміну придатності, вказаного на
упаковці.

Умови
зберігання.

Зберігати в оригінальній упаковці при температурі не вище 25 °С.

Зберігати у недоступному для дітей місці.

Упаковка.

Таблетки по 5 мг або 10 мг.

По 10 таблеток у блістері, по 3
блістери у картонній коробці.

Категорія
відпуску.

За рецептом.

Виробник.

АЛКАЛОЇД АД Скоп’є.

Місцезнаходження виробника та адреса місця провадження його
діяльності.

Бульвар Олександра Македонського,
12, Скоп’є, 1000, Республіка Пiвнiчна Македонія.